ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/12089/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 160/12089/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Центрально-міського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про  визнання незаконною відмови, -
встановив:
Позивач звернулась до суду з позовом до Центрально-міського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконною відмову відповідача від 13.06.2019 року за вихідним №1277/0227-19  в нарахуванні дружині пенсії державного службовця, який помер.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що рішення відповідача про відмову  у переведенні позивача на пенсію по втраті годувальника  за Законом України  «Про державну службу», є правомірним. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставини справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, оскільки вказує в рішенні, що померлий чоловік позивачки отримував пенсію за віком, проте він не отримував пенсію та обіймав посаду держслужбовця.
Зазначає, що судом невірно дана трактовка Закону України «Про державну службу» в частині визначення осіб, які мають право на отримання пенсії за цим Законом.
Вважає, що вона має право на отримання пенсії по втраті годувальника, оскільки її чоловік не дожив до 62-річного віку, але він мав право на призначення пенсії за Законом України «Про державну службу», а тому і позивач має право переходу з одного виду пенсії на іншій.
Зазначає, що суд не прийняв до уваги постанову КМУ № 622 від 14.09.2016 року, якою передбачений механізм реалізації норми Закону № 889 про збереження для деяких категорій осіб права на пенсію згідно раніше діючому законодавству про державну службу, а саме ст. 37 Закону № 3723.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Відповідач  заявив клопотання про розгляд справи без участі його представника. Проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №023239 від 24.01.2019р. позивач є інвалідом ІІІ третьої групи.
Позивач перебуває на обліку в відділі з призначення та перерахунку пенсії № 16 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. З 11.02.2019р. її переведено з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника (чоловіка ОСОБА_2 ), згідно із  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На день смерті ОСОБА_2  працював в Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області на посаді головного спеціаліста відділу інспекційної діяльності та розслідування нещасних випадків на виробництві, тобто був державним службовцем.
07 травня 2019 року позивач звернулася до Центрально-Міського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою, в якій просила перевести її на пенсію у зв`язку із втратою годувальника як дружину померлого держслужбовця.
Листом від 17 травня 2019 року за №1024/02.27-21 відповідач відмовив позивачу  у переведенні на пенсію у зв`язку із втратою годувальника згідно із  Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VII з посиланням на те, що право на призначення пенсії по втраті годувальника  Прикінцевими та Перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VII не передбачено.
Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, зазначив,  що пенсія відповідно до  Закону України «Про державну службу» призначається саме особам, які відповідають вимогам, переліченим в пунктах 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII. Право на призначення пенсії по втраті годувальника  Прикінцевими та Перехідними положеннями Закону №889-VIII не передбачено.
Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_2 пенсія ані згідно із  Законом України «Про державну службу» №3723-ХІІ, ані згідно із Закону України «Про державну службу» №889-VIII не призначалась.
Суд зазначив, що померлий ОСОБА_2 отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не набув права на пенсію на підставі Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII, тому в спірних правовідносинах підлягає застосуванню саме Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нормами якого (статті 9 та 36) встановлено право особи на призначення (перехід) пенсії у зв`язку із втратою годувальника.
Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції, при цьому зазначає наступне.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин справи стосовно отримання померлим ОСОБА_2 пенсії за віком.
Дійсно, у рішенні суду зазначено, що померлий ОСОБА_2 отримував пенсію за віком. При цьому суд послався на відзив, наданий відповідачем на позов, де про це  зазначено (а.с. 50, зворот). Ця обставина не визнається позивачкою та доказів на її підтвердження або спростування матеріали справи не містять. Однак, колегія суддів вважає, що ця обставина не має правового значення для вирішення спору, оскільки пенсія по втраті годувальника призначається відповідно до ст. 36 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» незалежно від того, чи була призначена пенсія за віком годувальнику. 
Щодо поширення норм ст. 37 Закону України «Про державну службу» на правовідносини, пов`язані з призначенням пенсії по втраті годувальника, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 15, 16 ст. 37 Закону України «Про державну службу» в редакції, що діяла до 01.05.2016 року, дійсно було передбачено, що у разі  смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу  державної  служби  не  менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від  того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного  непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ). 
Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи,  яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом. 
10.12.2015р. Верховною Радою України був прийнятий  Закон України «Про державну службу» №889-VIII, який набув чинності з 01.05.2016р. (далі Закон №889-VIII).
Вказаний Закон є чинним на час звернення позивача до органу пенсійного фону із вищезазначеною заявою.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу:
- пункт10. Державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених  статтею 25  Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до  статті 37  Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
- пункт 12. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених  статтею 25  Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до  статті 37  Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, вказаними нормами встановлено коло осіб, за якими збережено право на призначення пенсії за ст. 37  Закону України "Про державну службу" № 3723. Особи, що були на утриманні державного службовця, не визначені як такі, що мають право на пенсію по втраті годувальника.
Крім того, слід звернути увагу, що померлий ОСОБА_2 не набув право на пенсію державного службовця, оскільки продовжував працювати на державній службі. За призначенням такої пенсії він не звертався, вона йому не призначалась. Оскільки пенсія по втраті годувальника має похідний характер, вона не може бути призначена за таких умов інакше, як за законом «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». 

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом Постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» не приймаються до уваги, оскільки означена постанова не регулює спірні правовідносини.

Судом першої інстанції вірно враховано висновки Верховного Суду, викладені в  постанові від 03.07.2018 у справі №562/1156/17, відповідно до яких пенсія позивача по втраті годувальника - члена сім`ї померлого годувальника безпосередньо пов`язана з правом на пенсію саме померлої особи, що мала на утриманні інших непрацездатних осіб, а тому призначення пенсії, так само, як і переведення на пенсію, яка померлому годувальнику не призначалася, не відповідає закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в справі немає.

Керуючись ст. ст. 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 р. у справі № 160/12089/19 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складений 15.06.2020 р.

Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко