Справа № 348/2112/17 
Провадження № 22-ц/4808/514/20 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого          Матківського Р.Й.
суддів                   Горейко М.Д., Максюти І.О.
секретаря                   Петріва Д.Б.
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за заявою представника відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії, в частині судових витрат, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року, постановлену суддею Міськевич О.Я.,
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 18 лютого 2020 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії, в частині судових витрат, відмовлено. 
       Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2019 року прийнято відмову позивача ОСОБА_2  від позову до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії закрито. Також в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. Дана ухвала суду набрала законної сили.
Суд, при постановленні ухвали, дійшов висновку, що оплата за надання правової допомоги повинна була виконана протягом встановлено договором строку та підтверджена квитанціями, виданими адвокатом, однак відповідачем та його представником не надано суду фактичних та достовірних доказів здійснення факту такої оплати, тому в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. При розгляді даної справи в судових дебатах представником відповідача ОСОБА_1 було подано усну заяву про те, що подасть квитанцію про оплату витрат на правову допомогу. Однак відповідно до вимог ст.246 ЦПК України представником відповідача не наведено поважність причин, через які він не міг подати докази про оплату витрат до закінчення судових дебатів у справі, що є обов`язковим.
Заявлена представником відповідача вимога про стягнення судового збору не підпадає під жодну з підстав, передбачених ст. 270 ЦПК України. Так, судом вже було вирішено питання про судові витрати, що унеможливлює застосування до вимог заявника норм ст. 270 ЦПК України.
Окрім цього, з аналізу ст.ст. 246, 270 ЦПК України вбачається, що винесення додаткового рішення можливе лише після ухвалення судом рішення по суті позовних вимог. Судом було постановлено ухвалу від 13 листопада 2019 року про закриття провадження по справі за відмовою позивача   ОСОБА_2 від позову. Позовні вимоги позивача по суті не вирішувались, тому немає підстав для застосування ст.ст. 246, 270 ЦПК України. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дану ухвалу представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову про стягнення з позивача судових витрат на понесену правову допомогу відповідачем у розмірі 8600 гривень.
Вважає, що ухвала постановлена з грубим порушенням норм процесуального законодавства.
13 листопада 2019 року суд постановив ухвалу, якою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . До закінчення розгляду стороною відповідача було подано заяву про стягнення судових витрат. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 12 листопада 2019 року під час судового засідання позивач оголосив заяву про відмову від позову. Разом із заявою про відмову від позову представник відповідача оголосив заяву про стягнення судових витрат. 13 листопада 2019 року судом винесено ухвалу про закриття провадження у справі. На підтвердження понесених судових витрат відповідачем на правову допомогу у п`ятиденний строк долучено до матеріалів справи квитанцію до прибуткового ордеру №18 від 12 листопада 2019 року на суму 8600 гривень. В матеріалах справи міститься договір про надання юридичних послуг, згідно якого витрати на правову допомогу зазначаються в квитанції. 
Не зважаючи на викладене, вирішуючи питання про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову, суд не застосував вимоги ст.141 ЦПК України та не вирішив питання щодо стягнення з позивача витрат понесених відповідачем на правову допомогу. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не дотримався одного із принципів цивільного судочинства – відшкодування судових витрат сторони.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити ухвалу Надвірнянського районного суду від 18 лютого 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вважає, що суд при постановленні ухвали дотримався вимог ст.270 ЦПК України і прийняв відповідну ухвалу, оскільки вже розглядав вимогу відповідача про стягнення судових витрат, тобто питання про стягнення судових витрат було вирішено. Посилання представника відповідача на постанови ВС є безпідставними та вказують на те, що всі понесені судові витрати мають бути підтверджені належними доказами, що не було зроблено ним у цій справі. Судом не було порушено будь-яких норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на користь відповідача. Відповідач та його представник не оскаржували ухвалу Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2019 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
07 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про стягнення судових витрат, у якій просив стягнути на його користь 8600 гривень витрат на правову допомогу, до якої додав акт прийняття-передачі послуг адвоката.
12 листопада 2019 року позивач ОСОБА_2 подав заяву про відмову від позовних вимог по справі (а.с. 93, т.2). 
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2019 року прийнято відмову позивача ОСОБА_2  від позову до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії закрито. Також в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. 
19 листопада 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення в частині судових витрат, долучивши на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу відповідачем квитанцію до прибуткового ордеру №18 від 12 листопада 2019 року на суму 8600 гривень (а.с.101, т.2). 
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 18 лютого 2020 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії, в частині судових витрат відмовлено. 
Позиція суду апеляційної інстанції
Представник позивача Андрусишин ОСОБА_3 С. подав заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача. Вимоги скарги не визнає, вважає, що заявлені витрати за надання правової допомоги є неспівмірними. 
Представник ОСОБА_1 також подав заяву про розгляд справи без їх участі, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи необхідно здійснювати у письмовому провадженні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Закриваючи провадження у справі через відмову позивача ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції одночасно вирішував і заяву відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Відмову у стягненні витрат на правову допомогу при закритті провадження суд обґрунтував тільки відсутністю платіжного доручення чи квитанції, при цьому зазначив, що наявність договору про надання правової допомоги та акту прийняття передачі послуг адвоката від 02 жовтня 2019 року є недостатнім.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначивши, що питання повернення витрат на правову допомогу не повинно вирішуватись у порядку ухвалення додаткового рішення, як після вирішення справи по суті спору, але враховуючи, що відшкодування судових витрат сторони є одним із принципів цивільного судочинства встановленого ст. 2 ЦПК України та вимогою ч.2 ст. 255 ЦПК України встановлено, що при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повинен був вирішити питання заяви про повернення витрат за надання професійної правничої допомоги по суті у порядку, як це передбачено вимогами ст. 141 ЦПК України.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта щодо співмірності судових витрат на правову допомогу та що у справі було проведено 11 засідань є не повністю обґрунтованими.
Дослідивши додані до заяви про ухвалення додаткового рішення акт приймання-передачі послуг адвоката та довідку-розрахунок на послуги адвоката у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з описом наданих адвокатом послуг від 02 жовтня 2019 року, згідно яких оплаті підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8600 гривень за ознайомлення та вивчення матеріалів справи (500 гривень), підготовку відзиву на позов (500 гривень), участь адвоката у судовому засіданні (11 судових засідань, 600 гривень одне судове засідання), участь адвоката в апеляційній та касаційній інстанції (500 гривень), необхідно зазначити, що під час розгляду справи представник позивача фактично брав участь у п`яти судових засіданнях, а решта судових засідань відкладались, у тому числі і за заявою представників відповідача, третіх осіб, зайнятістю судді у інших справах, тобто засідання фактично декілька разів розпочиналось, щоб вирішити питання відкладення розгляду, тому доводи відповідача та його представника, що оплата повинна проводитись за 11 судових засідань у встановленому законом порядку є необґрунтованими. Договором про надання правової допомоги не зазначено, чи проводиться оплата адвокату за перенесене чи відкладене судове засідання.
У матеріалах справи також відсутня конкретна інформація про ознайомлення адвоката відповідача з матеріалами справи. Відмітка секретаря судового засідання у довідковому листі до т.1 цивільної справи про перерву 22 лютого 1018 року для ознайомлення з матеріалами справи, фактично не свідчить про таке ознайомлення. Відповідно до звукозапису засідання перерва оголошувалась не для ознайомлення із матеріалами справи, а для ознайомлення адвокатом відповідача із окремо поданими документами позивачем під час розгляду справи, за що оплата згідно договору про надання юридичних послуг адвокатом від 26 жовтня 2017 року ( а.с. 62, т.1) не передбачена.
Тому задоволенню підлягають понесені витрати на правову допомогу у п`яти судових засіданнях (600 гривень х 5 = 3000 гривень). Також задоволенню підлягає оплата за підготовку відзиву на позов в розмірі 500 гривень, оскільки такий відзив поданий до матеріалів справи адвокатом відповідача.
Колегія суддів вважає, що виходячи із реальності наданих адвокатом юридичних послуг, їхньої дійсності, необхідності і розумності, виходячи з конкретних обставин справи заява відповідача про повернення витрат на професійну правничу допомогу підлягає до часткового задоволення. 
За таких обставин витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 3500 гривень, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання представником відповідача правничих послуг у справі та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 137, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семківа Миколи Несторовича задовольнити частково.
Ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року скасувати.
Заяву представника відповідача  ОСОБА_1 про стягнення витрат за професійну правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Назавизівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зобов`язання вчинити дії, в частині судових витрат, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 3500 гривень витрат на правову допомогу. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Головуючий:                                                                       Р.Й. Матківський
Судді:                                                                           М.Д. Горейко
                                                                               І.О. Максюта