ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/4011/19
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/458/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарями – Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Національний антикорупційний портал «АНТИКОР», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року (місце ухвалення – м. Прилуки, дата складання повного тексту – 02.12.2019) у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, 
                                      В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив відповідачів - Національний антикорупційний портал «АНТИКОР», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обмежити доступ до статті, яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» у мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 мільйони», до моменту набуття законної сили рішенням суду по справі за позовом ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.
В обгрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилався на те, що поширення такої інформації з коментарями та назвами, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також така інформація не відповідає дійсності, не підтверджується жодними фактами та документами. Доступ до спірної інформації слід обмежити, оскільки статтю переглянуло більше 3500 людей і кількість збільшується, крім того недостовірна інформація може бути поширена іншими інформаційними порталами.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 02.12.2019 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – задоволено. Забезпечено позов ОСОБА_1 до Національного антикорупційного порталу «Антикор», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом зобов`язання відповідачів обмежити доступ до статті, яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» у мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мільйони» до моменту набуття законної сили рішенням суду по справі за позовом ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Ухвала суду обґрунтована тим, що викладена у вказаній статті інформація може бути визнана в судовому порядку недостовірною, а за час розгляду справи у суді кількість її поширень іншими інформаційними порталами може бути незліченною, що змусить ОСОБА_1 звертатись до суду з аналогічними позовами до необмеженої кількості інтернет-видань. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 02.12.2019 в частині зобов`язання ОСОБА_3 обмежити доступ до статті, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 в цій частині.
За доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 є неналежним відповідачем. Пред`явлення вимог до ОСОБА_3 , як до особи, яка на думку позивача здійснила поширення спірної інформації, є припущенням.
Заявник у скарзі посилається на те, що належним відповідачем у справі є власник веб-сайту та автор відповідного інформаційного матеріалу, а обов`язок їх встановлення та залучення покладається саме на позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_1 – Ковригіна В.Є. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 02.12.2019 – без змін. В обгрунтування посилається на безпідставність та незаконність апеляційної скарги, та постановлення оскаржуваної ухвали суду з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
При цьому, положенням ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
Враховуючи викладене, подану заяву ОСОБА_1 згідно якої було відкладено розгляд справи, і 10.03.2020 який вдруге не з`явився в судове засідання, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи та діючого через представника ОСОБА_7 , який також в судові засідання  26.02.2020 та 10.03.2010 не з`явився, сторони про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Крім того враховуючи, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, оскільки отримав копію апеляційної скарги разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження від 13.02.2020 (а.с. 57), представником ОСОБА_1 – ОСОБА_7 подавались до суду клопотання про відкладення розгляду справи, на підставі якого розгляд справи було відкладено на 10.03.2020 (а.с. 42-47, 54, 61-66) та направлено відзив на апеляційну скаргу (а.с. 67-106).
Судом враховано, що своїми правами на участь в судовому засіданні ні позивач, ні його представник не скористались, від яких до суду апеляційної інстанції будь-яких інших клопотань не надходило. Судом визнані причини неявки не поважними. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, серед іншого, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування наявності підстав для забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався, що на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» у мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 мільйони».
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області на розгляді знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою місцевого суду від 18.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що викладена у вказаній статті інформація може бути визнана в судовому порядку недостовірною, а за час розгляду справи у суді кількість її поширень іншими інформаційними порталами може бути незліченною, що змусить ОСОБА_1 звертатись до суду з аналогічними позовами до необмеженої кількості інтернет-видань.
З таким висновком місцевого суду не погоджується суд апеляційної інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні рішення.
Згідно ч. 3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з ч. 5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Звертаючись з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачів, а саме: Національний антикорупційний портал «АНТИКОР», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обмежити доступ до спірної статті.
Разом з тим, судом першої інстанції не встановлено на підставі належних, допустимих та достатніх доказів відповідальності автора чи власника сайту, які є першоджерелом інформації, в даному випадку розміщеної спірної статті. 
Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
У постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 439/1469/15-ц (провадження 61-5189св18), від 30.09.2019 у справі № 742/1159/18 (провадження № 61-48133св18), від 18.12.2019 у справі № 742/286/17 (провадження 61 14303св19), сформовано правові висновки щодо необхідності встановлення на підставі належних, допустимих та достатніх доказів відповідальності автора чи власника сайту, які є першоджерелом такої інформації, оскільки незалучення належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач  повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.
Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2019 року  справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18.
Положеннями ч. 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України). 
Оскільки розгляд справи по суті покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках.
Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.
Враховуючи підстави позову та висновки викладениі у постановах Верховного Суду, у такій категорії справ, щодо необхідності встановлення на підставі належних і допустимих та достатніх доказів відповідальність автора чи власника сайту, які є джерелом такої інформації, а також висновки, що не залучення належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, вирішення забезпечення позову, щодо всіх відповідачів за відсутності встановлення обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору, забезпечення позову є необґрунтованим. 
Слід зазначити, що під час розгляду заяви про забезпечення позову не можливо достовірно визначити коло належних відповідачів, за відсутності посилання в заяві про забезпечення позову на наявність доказів на підтвердження, що саме ОСОБА_3 є власником сайту на якому розміщено статтю.
Також, за відсутності належних доказів, що саме ОСОБА_3 , якого позивач зазначив одним з відповідачів, є власником веб-сайту, розміщення інформації на якому оскаржується позивачем, чи автором спірної статті, звернення заявника з заявою про забезпечення позову у даній справі щодо всіх відповідачів є передчасним.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з вищезазначених підстав.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, ч.2, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі з позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР», ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення у повному обсязі складено 13.03.2020.

Головуючий                                                         Судді: