Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року                                      
м. Київ                                                               
 
справа № 344/16430/15-ц
провадження № 61-45154св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»),  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява обґрунтована тим, що 22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № IFIVGA0000000001, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 845 доларів США на термін до 22 серпня 2028 року зі сплатою відсотків за користування коштами в строки та порядку, що встановлені договором.
У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 26 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 91 643,98 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 936 437 грн 23 коп, яка складається з: 20 017,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 18 078,81 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 549,72 доларів США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 44 622,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11,83 доларів США - штраф (фіксована частка); 4 363,44 доларів США - штраф (процентна складова).
Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «Приват Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 91 643,98 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 936 437 грн 23 коп.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року у складі судді Пастернак І. А. позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 91 632,15 доларів США, що за курсом Національного банку України на 26 травня 2015 року становить 1 936 187 грн 30 коп., та 250 грн (штраф фіксована частина), заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № IFIVGA0000000001. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із позичальника, якщо коштів від реалізації заставного майна не достатньо для погашення всієї суми боргу. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого відповідач подав заяву до суду першої інстанції. Крім того, банк, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов`язання. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою судді Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду  у складі колегіїз п`яти суддів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2011 року кредитний договір від 22 серпня 2008 року № IFIVGA0000000001 не розірвано, тому відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання не припинено. Відповідно до статей 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив залишити оскаржувану судову постанову без змін, оскільки вона прийнята при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковомузадоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»,правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFIVGA0000000001, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 20 845 доларів США на споживчі цілі на строк до 22 серпня 2028 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору. 
Відповідач зобов`язався погашати заборгованість за цим договором шляхом сплати щомісяця у період з 5 по 10 число грошових коштів у сумі 343,43 доларів США згідно з графіком погашення кредиту, що включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочення, але не менше 1 грн (а. с. 7-13).
Згідно з пунктом 8.3 договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека земельної ділянки загальною площею 0,1326 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 область, АДРЕСА_2 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за цим договором.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 26 травня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 91 643,98 доларів США, з яких: 20017,89 доларів США - заборгованість за кредитом, 18 078,81 доларів США - заборгованість за відсотками, 4 549,72 доларів США - заборгованість з комісії, 44 622,29 доларів США - заборгованість з пені, 11,83 доларів США - штраф (фіксована частина), 4363,44 доларів США - штраф (відсоток від суми заборгованості) (а.с. 3-5).
У січні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту на підставі пункту 2.3.3 кредитного договору шляхом звернення стягнення на заставне майно (справа № 2-403/2010) (а.с. 42-43, 104-105).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2011 року у справі № 2-403/2010 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № IFIVGA0000000001 у розмірі 20 874,81 долари США звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,1326 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 26258858801:01:002:0155, належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 857702, виданого Старолисецькою сільською радою, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Указаним рішенням суду встановлено, що невиконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № IFIVGA0000000001 виникло у 2009 році і станом на 14 грудня 2009 року сума боргу складала 20 874,81 доларів США, з яких 150,46 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 391,76 долар США - пеня, 32,72 доларів США - штраф (фіксована частина), 1115,12 доларів США - штраф (процентна складова), 70,54 доларів США - нарахована комісія, 92,58 доларів США - прострочене тіло, 2 573,95 доларів США - прострочені відсотки, 333,17 доларів США - прострочена комісія, 98 214 грн 78 коп. - плата за резервування (а.с. 44-46).
Вказане рішення суду набрало законної сили та на його підставі позивачем було звернуто стягнення на заставне майно та реалізовано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 5 893,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 жовтня 2014 року становило 76 332 грн 03 коп.
Вказана сума коштів 17 жовтня 2014 року була спрямована на погашення заборгованості, в тому числі 4 170,13 доларів США - на погашення заборгованості з пені, 1 368,50 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 26 травня 2015 року (а.с. 5 зворот) та випискою за рахунком відповідача за період з 18 серпня 2008 року по 22 червня 2017 року (а.с.118).
Звертаючись до суду з позовом у червні 2015 року про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, банк у наданому ним розрахунку включив до стягнення суму кредиту, нараховані відсотки та пеню за період з 22 серпня 2008 року до 26 травня 2015 року (а.с. 3-5).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення 
параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Апеляційний суд встановив, що у січні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту на підставі пункту 2.3.3 кредитного договору шляхом звернення стягнення на заставне майно (справа                        № 2-403/2010).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2011 року у справі № 2-403/2010 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення задоволено. 
ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у січні 2010 року до суду із позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на заставне майно.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».
Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження            № 14-318цс18).
Велика Палата Верховного Суду в указаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, банк скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов`язання.
Разом з тим суд апеляційної інстанції в постанові посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою заяву відповідача про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,
є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається
з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,
з якою пов`язано його початок.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Встановивши фактичні обставини, апеляційний суд правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. 
Водночас Верховний Суд визнає помилковим застосування позовної давності як підстави для відмови в позові, оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин наведені норми матеріального права, оскільки позовні вимоги є безпідставними, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувану судову постанову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк