ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року	Львів	Справа № 464/7750/16-а пров. № А/857/3152/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Шевчук С.М., Іщук Л.П.
з участю секретаря судового засідання:            Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сихівського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року (ухвалену головуючим-суддею Борочком М.В. у м. Львові) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові про скасування рішення,
в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у м. Львові (далі - УПП у м.Львові, відповідач), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив скасувати постанову серії АР №352016 від 15.10.2016 у справі про адміністративне правопорушення.
Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 14.12.2016 у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його адміністративний позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що правил дорожнього руху (далі - ПДР) він не порушував, оскільки 15.10.2016 о 20 год 20 хв, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ LANOS TF 69Y0», державний номерний знак НОМЕР_1 ,  рухаючись по вул. Стрийській у м.Львові, заїхавши на регульоване перехрестя доріг на сигнал світлофора (зелений миготливий), повертаючи праворуч на вул. М.Максимовича у м. Львові, він дав дорогу пішоходам, що завершували переходити проїзну частину, на яку він повертав. Вважає, що зелений миготливий сигнал світлофора дозволяє рух. Відтак, інспектор при розгляді справи про адміністративне правопорушення не з`ясував чи було ним вчинено адміністративне правопорушення, наявність його вини та чи підлягає він адміністративній відповідальності. Отже, оспорювана постанова винесена інспектором протиправно, з грубим порушенням норм законодавства, порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення та норм Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), необґрунтовано, упереджено, за неіснуюче правопорушення, якого він не скоював, з порушенням його законних прав, що призвело до незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2017 апеляційну скаргу позивача було задоволено повністю. Скасовано постанову Сихівського районного суду м. Львова від 14.12.2016 та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано оспорювану постанову.
Водночас Верховний Суд за результатами касаційного перегляду ухвалив постанову, якою касаційну скаргу УПП у м. Львові Департаменту патрульної поліції задовольнив частково. Скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2017 і направив справу на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду від 05.03.2020 зазначено, що при прийнятті рішення у справі суд повинен надати оцінку доказам, які містять інформацію щодо предмету доказування, встановити на підставі таких доказів наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для справи.
Частиною п`ятою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.  
Відповідно до ст.268 КАС України, у справах, визначених, зокрема, статтею 286 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити адміністративний позов, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що оспорюваною постановою позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.
Суть правопорушення за його змістом полягала в тому, що ОСОБА_1 15.10.2016 о 20 год 20 хв, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ LANOS TF 69Y0», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Стрийській у м. Львові, здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, чим порушив вимоги п.8.7.3 «є» ПДР України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова винесена уповноваженою особою, містить основні обов`язкові елементи, наявність яких свідчить про повноту та об`єктивність з`ясування всіх обставин. Крім того вважав, що доводи позивача про те, що він проїхав перехрестя на зелений миготливий сигнал світлофора, який дозволяє рух, не підтверджується жодними фактичними доказами, а відтак не спростовує висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.
Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено ст.245 КУпАП, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст.7 цього Кодексу, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Частиною другою статті 122 КУпАП встановлено відповідальність водіїв транспортних засобів у разі проїзду на заборонний сигнал світлофора.
Пунктом 1.3 ПДР України передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно п.8.7.3 «в» ПДР України, зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух.
Пункт 8.7.3 «є» ПДР України визначено, що червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.
Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі (п.2.3 «б» ПДР України).
Аналіз наведених вище правових норм вказує на те, що Національна поліція України уповноважена через своїх працівників притягувати учасників дорожнього руху до адміністративної відповідальності за вчинення ними визначених законом адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, у разі проїзду на заборонний сигнал світлофора.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оспорюваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до його прийняття, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. 
Згідно ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).
Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа), відповідно до ст.283 КУпАП, виносить постанову, яка повинна містити, зокрема, найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи, відомості про особу, щодо якої розглядається справа, опис обставин, установлених при розгляді справи, зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення та прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про : дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Як видно з матеріалів адміністративної справи, відповідачем, на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, було надано до суду відеозапис, проте оспорювана постанова не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.
Водночас, ч.3 ст.283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.  
У разі ж відсутності у такій постанові посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий доказ, в контексті положень ст.ст.73-74 КАС України, не може вважатися належним та допустимим, який підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення.
Крім того, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 по справі №524/5536/17, від 30.05.2018 по справі №337/3389/16, від 17.07.2019 по справі №295/3099/17.
Між тим, як вбачається із наданого суду відеозапису, останній не фіксує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а відображає лише розмову позивача з інспектором патрульної поліції.
Інших доказів, передбачених ст.72 КАС України, які б підтверджували факт порушення позивачем ПДР, матеріали адміністративної справи не містять та відповідачем до суду не надано.
Що стосується посилань відповідача на визнання позивачем факту вчинення адміністративного правопорушення, що відображено на наведеному відеозапису, колегія суддів зазначає, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.
На виконання вимог ч.5 ст.353 КАС України, судом апеляційної інстанції було оглянуто диск запису із нагрудної камери інспектора патрульної поліції, з якого вбачається, що позивачем не було надано жодних пояснень стосовно обставин порушення ПДР, про які повідомив йому інспектор патрульної поліції. 
Згідно ч.1 ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Водночас, відповідач не з`ясував детально обставини, про які повідомив позивачу, перейшовши відразу після роз`яснення до складання постанови, не надавши можливість останньому надати пояснення по суті.
Крім того, із запису нагрудної камери взагалі не зрозуміло чи визнав свою вину позивач в інкримінованому йому порушенні ПДР. При цьому, сама постанова, в якій викладені спірні обставини, без фіксації відповідної події вчиненого адміністративного правопорушення, не є належним доказом.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15.05.2019 по справі № 537/2088/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Отже, вказані обставини безумовно свідчать про порушення відповідачем норм чинного законодавства та ставить під сумнів правомірність оспорюваної постанови.
Згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Таким чином, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Сихівського районного суду м. Львова від 14 грудня 2016 року по справі №464/750/16-а скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові про скасування рішення задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №352016 від 15 жовтня 2016 року, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Л. П. Іщук  	
Повне судове рішення складено 08.04.2020.