Головуючий у І інстанції Борець Є.О.
Провадження №22-ц/824/1827/2020                                                               Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 березня 2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                             Іванової І.В., Мельника Я.С., 
     при секретарі:                Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
     У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до       ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право особистої власності на квартиру  АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що право власності на даний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак цей об`єкт нерухомого майна не є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, оскільки був придбаний за особисті грошові кошти батька позивача ОСОБА_4 .
     Таким чином, хоча вказана квартира і була набута під час шлюбу, однак придбана за кошти батька позивача, тому належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, що він і просив визнати в судовому порядку, посилаючись на те, що такий спосіб захисту полягає у констатації перед третіми особами факту приналежності йому, ОСОБА_1 , права власності на вказану квартиру, що дає можливість вільно реалізовувати належні йому, як власнику, права.
     Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
     Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.
     У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ОСОБА_2 , остання проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
     У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Калініченко В.В. проти задоволення скарги позивача заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
     Позивач ОСОБА_1 , повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.     
     Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення відповідача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
     Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
     Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
     Судом першої інстанції встановлено, що 22 січня 2011 року сторони уклали шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 червня 2011 року (том 1, а.с.128).
     01 грудня 2011 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» договір №В-3/234/29 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А (том 1, а.с.161-164), за яким позивач зобов`язався сплатити грошові кошти в розмірі 466 460 гривень, а ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» зобов`язалось організувати будівництво квартири АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 документи, необхідні для державної реєстрації за ним права власності на вказану квартиру.
     Також встановлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір №009/8145/11 (том 1, а.с.10-14), за яким ПАТ «ОТП Банк» надав кредит в розмірі 326 190 гривень для придбання квартири АДРЕСА_1 , аОСОБА_4 зобов`язався щомісячно до 15 грудня 2020 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 20,50% річних.
     В той же день ТОВ «Житлоінвест-Гарант» видало ОСОБА_1 довідку №370 про сплату повної вартості вказаної квартири та право позивача на набуття права власності на цей об`єкт нерухомого майна (том 1, а.с.165).
     15 грудня 2011 року ТОВ «Транспромсервіс» передало у володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , щопідтверджується копією акта прийому-передачі квартири (том 1, а.с.166).
     Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №1456 від 26 грудня 2011 року (том 1, а.с.88) за позивачем було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
     17 січня 2012 року на підставі цього рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (том 1, а.с.50).
     Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2014 року (том 1, а.с.129) шлюб між сторонами був розірваний.
     З довідки в.о. керуючого відділенням «Політехнічне» АТ «ОТП Банк» №009-3/1016 від 17 листопада 2014 року (том 1, а.с.72) вбачається, що ОСОБА_4 достроково виконав грошові зобов`язання за кредитним договором №009/8145/11 від 15 грудня 2011 року в повному обсязі.
     Крім того, встановлено, що 08 червня 2019 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_7 , в зв`язку із чим їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 8 червня 2019 року.
     Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності передбачених законом підстав для визнання за ним права особистої власності на квартиру  АДРЕСА_1 , і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного. 
     Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
     Згідно з п.3 ч.1 ст.57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
     Відповідно до роз`яснень Верховного Суду в постанові від 7 лютого 2018 року у справі №654/5243/14-ц, якщо спірне майно набуто учасниками справи в період перебування в шлюбі, але зареєстровано на одного подружжя, це не позбавляє іншого з подружжя права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
     Судом першої інстанції цілком вірновстановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому правильним є висновок суду про те, що набуття сторонами спільної сумісної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна презюмується, якщо протилежне не буде доведено позивачем.
     Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
     Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
     Відповідно до ч.ч.1-2, ч.4 ст.77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
     Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
     З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження факту придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти не надано жодних доказів, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 .
     Доводи апеляційної скарги про придбання квартири за кредитні кошти, отримані батьком позивача ОСОБА_4 на підставі кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк», законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки жодним чином не підтверджують тієї обставини, що ці кошти були передані в особисту власність ОСОБА_1 для придбання ним спірної квартири.   
     Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні.  
     Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
     Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
     Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
    
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2019 року- залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
      Головуючий:
 
      Судді: