ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року 
м. Київ

Справа №  916/2070/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий,  Стратієнко Л.В.,  Студенець В. І.,
за участю секретаря Низенко В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 
Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Бездолі Д.О.
від 12.11.2019
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Мишкіної М.А., Богатиря К.В., Бєляновського В.В.
від 18.02.2020 
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго»
про стягнення 2 261 954,02 грн

за участю представників:
від позивача: Піун С.П.
від відповідача: Янковий М.В.

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго», в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 960 800,31 грн пені, 380 270,52 грн 3% річних та 920 883,19 грн інфляційних втрат. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №8004/1718-ТЕ-23 від 01.09.2017 в частині своєчасної сплати за отриманий природний газ. 

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
01.09.2017 між Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним виробничим експлуатаційним підприємством «Подільськтеплокомуненерго» (споживач) було укладено договір №8004/1718-ТЕ-23 постачання природного газу, за яким постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.1., 1.2. договору).
Відповідно до пункту 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ обсягом до 5508,0 тис. куб. м. 
За умовами пункту 2.4. договору підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до пункту 3.7. договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.
Згідно з пунктом 3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. 
Відповідно до пункту 5.2. договору ціна за 1000 куб. метрів на дату укладення договору становить 4 942 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн.
Пунктом 6.1. договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором. 
Згідно з пунктом 8.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та цим договором. 
За умовами пунктів 8.2., 8.3. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором. 
Згідно з пунктом 12.1. договору він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.
25.01.2018 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного договору, в якій сторонами було викладено:
- абзац третій пункту 6.1. договору в наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.».
- пункт 8.2. та пункт 8.3. договору в наступній редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.».
Між сторонами у спірних відносинах не укладались інші додаткові угоди або спільні протокольні рішення про організацією взаєморозрахунків, якими передбачались зміна порядку та строків проведення розрахунків за договором.
На підставі договору постачання природного газу №8004/1718-ТЕ-23 від 01.09.2017 відповідач отримав за період з жовтня 2017 року по березень             2018 року включно природний газ на загальну суму 27 900 053,09 грн, що підтверджується підписаними між позивачем та відповідачем актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2017 на суму 1 330 378,49 грн; від 30.11.2017 на суму 4 119 267,70 грн; від 31.12.2017 на суму 5 165 010,72 грн; від 31.01.2018 на суму 6 037 479,30 грн; від 28.02.2018 на суму 5 425 485,74 грн; від 31.03.2018 на суму  5822 431,14 грн та визнається сторонами.
Проведення відповідачем оплати за поставлений позивачем за період з жовтня 2017 року по березень 2018 року природний газ в сумі 27 900 053,09 грн, підтверджується випискою позивача по операціях по підприємству Комунальне виробниче експлуатаційне підприємство «Подільськтеплокомуненерго» за період з 01.09.2017 по 31.05.2019. 
Оплата частини заборгованості в сумі 9 961 465,23 грн за рахунок бюджетних коштів, наданих відповідачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями про перерахування цих коштів та випискою по рахунку відповідача, підписаними між відповідачем та Управлінням соціального захисту населення Подільської міської ради актами звірки щодо кредиторської заборгованості по пільгам та субсидіями за період з 01.01.2018 по 01.01.2019.
Тобто відповідач за фактично отриманий природний газ розрахувався в повному обсязі, водночас, з порушенням строків, визначених умовами вищевказаного договору та додаткової угоди до нього. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого природного газу позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 960 800,31 грн пені, 380 270,52 грн 3% річних та                      920 883,19 грн інфляційних втрат. 
Розрахунок спірних сум пені та 3% річних здійснений позивачем за зобов`язаннями по кожному акту окремо та з врахуванням пункту 8.2. договору, в редакції додаткової угоди №1 до договору від 25.01.2018, а саме: за жовтень 2017 року з 28.11.2017 по 17.01.2018; за листопад 2017 року з 26.12.2017 по 12.03.2018; за грудень 2017року  з 26.01.2018 по 16.04.2018; за січень 2018 року пеня з 27.02.2018 по 26.08.2048, 3% річних з 27.02.2018 по 09.10.2018; за лютий 2018 року пеня з 27.03.2018 по 26.09.2018, 3% річних з 27.03.2018 по 14.03.2019; за березень 2018 року пеня з 26.04.2018 по 25.10.2018, 3% річних з 26.04.2018 по 22.04.2019. Інфляційні нарахування позивачем здійснено за загальний період: грудень 2017 року - березень 2019 року. 

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Господарський суд Одеської області рішенням від 12.11.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» інфляційні нарахування в сумі 920   883,19 грн, 3% річних в сумі 380   270,52 грн, пеню в сумі 96   080,03 грн та судовий збір в сумі 33   929,31 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовив.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено факт поставки позивачем і прийняття відповідачем за період з жовтня 2017 року по березень 2018 року включно на підставі договору постачання природного газу №8004/1718-ТЕ-23 від 01.09.2017 природного газу на загальну суму                               27 900 053,09 грн.
За поставлений природний газ за договором відповідач розрахувався у повному обсязі, шляхом перерахування власних коштів і коштів, які перераховані постачальнику на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», проте з порушенням строків оплати встановлених пунктом 6.1 Договору. Факт порушення строків оплати підтверджується та відповідачем не заперечується.
Судами перевірено надані позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних та встановлено їх вірність, відповідність нормам законодавства України, при цьому встановлено, що розрахунок сум пені здійснено з врахуванням положень пункту 8.2. договору, а саме позивачем не нараховано пеню на суми оплат, проведені відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.
З приводу заперечень відповідача щодо нарахування позивачем трьох процентів річних та інфляційних витрат на бюджетні кошти у розмірі 9 961 465,23 грн, які отримані згідно з постановою КМУ №256, то судами зазначено, що на відміну від пені, нарахування якої згідно з умовами договору не здійснюється на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, нарахування інфляційних та 3% річних здійснюється на всю суму заборгованості за договором, що погоджено сторонами договору, і ці умови не оспорено та не скасовано в судовому порядку.
Судами зазначено, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002  № 256 Порядок сам по собі не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань.
Зазначено, що правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №915/252/18 та від 31.05.2019 у справі №924/296/18 не враховуються, оскільки обставини вказаних справ з розглядуваною є відмінними, зокрема у згаданих справах частина розрахунків з                                    АТ «НАК «Нафтогаз України» проводилася на підставі підписаних сторонами спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, якими встановлювався інший, а не той, що був врегульований договором порядок розрахунків та на суми, сплачені на підставі спільних протокольних рішень, 3 % річних і пеня не нараховуються.
Щодо вимог про стягнення пені, то суди дійшли висновку про необхідність зменшення її розміру на 90%, з огляду на фактичні обставини справи, а саме: враховано ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що позивач або інші особи зазнали збитків у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання у спірних відносинах, що відповідач є комунальним підприємством, створеним для виробництва теплової енергії споживачам міста Подільська; важкий фінансовий стан відповідача, який підтверджується, зокрема, виписками по рахункам відповідача про розмір залишкових коштів; збитковість діяльності відповідача, що підтверджується звітом про фінансові результати відповідача за 3 квартал 2019 року та розрахунком обсягу заборгованості перед відповідачем в сумі 23 335 802,00 грн за минулі періоди з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання горючої води, що вироблялись, транспортувались та постачались відповідачем населенню, що відповідач отримував природний газ від позивача не для власних потреб, а виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Посилання АТ «НАК «Нафтогаз України» на правові позиції, викладені Верховним Судом у справах №  908/1453/14 та № 922/1010/16, відхилені з тих підстав, що висновки господарського суду про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у даній справі не суперечать висновку Верховного Суду у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, оскільки зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів; у справі № 922/1010/16 питання про зменшення розміру пені відповідачем (боржником) не порушувалося та судами не вирішувалося. У постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 відсутній висновок щодо застосування норм частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України у спірних правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи учасників справи
Комунальне виробниче експлуатаційне підприємство «Подільськтеплокомуненерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №916/2070/19, у якій просило їх скасувати в частині задоволення позовних вимог про  стягнення 1   301   153,71 грн, а саме: 3% річних у сумі 380   270,52 грн та інфляційних втрат у сумі 920   883,19 грн, зменшивши загальну суму до 421   091,5 грн, а саме: 3% річних  на суму 98   251,53 грн, інфляційні втрати на суму 322   839,97 грн. 
Підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 916/2070/19 скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що судами застосовано статтю 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на кошти, що були сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256,  без урахування висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 906/790/16, від 21.03.2019 у справі             № 905/1100/18, від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, від 10.07.2019  у справі              № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18, від 13.02.2020 у справі                 № 917/536/19.
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №916/2070/19, у якій просило їх скасувати в частині відмови у стягненні 864   720,28 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 916/2070/19 скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що судами застосовано статтю 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України    без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Позивачем та відповідачем відзивів на касаційну скаргу іншого не надано, що не перешкоджає здійсненню касаційного перегляду у справі.
Склад суду у даній справі визначений згідно з витягами з протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23.03.2020, 07.05.2020, 15.06.2020, які наявні в матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Спірним є поширення судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на кошти, що були сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, а також застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України для зменшення розміру пені.
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд виходить з такого.
Щодо висновків судів першої та апеляційної інстанцій про правомірне нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на кошти, що надійшли як плата за договором про постачання природного газу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Згідно з положеннями статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 1 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
Згідно з положеннями частин 1-3 статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (надалі - Порядок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 4 Порядку перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.
Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.
А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.
Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Такі  правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 906/278/18, від 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18, від 13.02.2020 у справі № 917/536/19, які не були враховані судами попередніх інстанцій під час вирішення спору у справі № 916/2070/19.
Суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами договору були проведені розрахунки за надані послуги частково у спосіб визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, тобто сторонами було змінено порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у договорі, однак визнали вимоги позивача про стягнення з відповідача  сум інфляційних втрат та 3% річних на грошові кошти, які були сплачені у визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002             № 256 спосіб обґрунтованими.
Щодо висновків судів попередніх інстанцій про нарахування передбачених  частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України санкцій на іншу частину заборгованості за отриманий відповідачем природний газ, то вони зроблені без належної оцінки доказів у справі щодо оплати відповідачем отриманого природного газу. 
Судами попередніх інстанцій зазначено, що частина заборгованості за отриманий згідно з договором природний газ оплачена відповідачем за рахунок власних коштів, при цьому первинні документи, що підтверджують факт оплати судами не досліджувалось, обставини за рахунок яких коштів погашена відповідна частина заборгованості не встановлювались.
Частиною 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, та не надали їм належної правової оцінки, тому дійшли передчасного висновку про те, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. Тобто оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права.

Щодо зменшення розміру пені.
Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, при зменшенні розміру пені врахував ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, що відповідач є комунальним підприємством, створеним для виробництва теплової енергії споживачам міста Подільська; важкий фінансовий стан відповідача, який підтверджується, зокрема, виписками по рахункам відповідача про розмір залишкових коштів; збитковість діяльності відповідача, що підтверджується звітом про фінансові результати відповідача за 3 квартал 2019 року та розрахунком обсягу заборгованості перед відповідачем в сумі 23 335 802,00 грн за минулі періоди з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання горючої води, що вироблялись, транспортувались та постачались відповідачем населенню, що відповідач отримував природний газ від позивача не для власних потреб, а виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Також судами враховано, що  позивачем не надано будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.
З посиланням на наведені обставини суди обох інстанцій дійшли висновку про можливість зменшення пені. 
Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену в постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 є безпідставними, оскільки висновки судів про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у справі                        № 916/2070/19 не суперечать висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені та від 04.02.2020 у справі №918/116/19 про зменшення розміру пені, але в іншому розмірі ніж просив боржник, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Приписи частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України свідчать про те, що саме суд першої інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. 
Разом з тим для застосування повноважень передбачених частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій, судам необхідно було встановити наявність у позивача правових підстав для нарахування штрафних санкцій у вигляді пені на суму заборгованості, для чого необхідно встановити обставини, за рахунок яких коштів відбулося погашення відповідної частини заборгованості, однак зазначені обставини не були встановлені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи № 916/2070/19. 
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю законного рішення у справі, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
З врахуванням викладеного, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій припустилися неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для їх скасування та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.
Судові витрати
Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої  статті 129 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі               № 916/2070/19 скасувати.
3. Справу № 916/2070/19 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. Баранець 

Судді                                                                                          Л. Стратієнко

                                                                                          В. Студенець