18.05.20
22-ц/812/837/20
Справа 482/263/19                                 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/837/20        
П О С Т А Н О В А
іменем України

18 травня 2020 року                                                           м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
з участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
його представника – ОСОБА_2 ,
представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , поданого його представником ОСОБА_4 , ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області, яку постановлено о 08 годині 03 хвилин, 22 квітня 2019 року, в приміщенні Новоодеського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Демінської О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/3 частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді Ѕ частки земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,077 га. Вказана земельна ділянка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв її син ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_5 , які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , яка не встигла реалізувати свої спадкові права. Спадщину після її смерті прийняв він (позивач), отримавши свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку житлового будинку.
Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку він дізнався, що ОСОБА_6 за життя не виготовила державний акт про право власності на своє ім`я.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив визнати за ним, у порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частку земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,077 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
01 квітня 2019 року ОСОБА_5 пред`явила до ОСОБА_1 зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати за нею, у порядку спадкування за законом, після смерті її дочки ОСОБА_6 , право власності на 1/6 частку земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,077 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Того ж дня, сторони звернулися до суду із заявою про врегулювання спору по справі, шляхом підписання та затвердження мирової угоди, а також надали суду підписану сторонами мирову угоду. 
Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2019 року затверджено мирову угоду, укладену між  ОСОБА_1  та ОСОБА_5 , за умовами якої: сторони домовились визнати за  ОСОБА_1  право власності у порядку спадкування за законом на Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0,077 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою  АДРЕСА_1 , та належала спадкодавцеві ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 жовтня 2006 року; відповідач відмовляється від своїх претензій на предмет спору, та щодо можливих грошових претензій; сторони відмовляються від майбутніх претензій один до одного в майбутньому; дана мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом і діє до повного виконання зобов`язання, передбаченого цією мировою угодою; сторони розуміють наслідки укладення мирової угоди.
08 квітня 2020 року ОСОБА_3 , особа яка не брала участі у справі, діючи через свого представника ОСОБА_4 подав на вищевказану ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.
В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що загальна частка на нерухоме майно позивача та відповідача складає Ѕ, від усієї земельної ділянки, а власником іншої Ѕ частки нерухомого майна - є ОСОБА_3 , який подав дану апеляційну скаргу, і права та інтереси якого оскаржуваною ухвалою порушуються. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що вона не суперечить закону, відповідає інтересам обох сторін, а виконання ними умов мирової угоди не порушує інтересів інших осіб.
Проте з таким висновком суду не можна погодитись в повній мірі із наступних підстав.
За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.
Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.
При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.        
За положеннями частини п`ятої статті 207 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, виходячи із змісту ст. 207 ЦПК України, укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_8 .
Після його смерті, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 , належне йому майно в рівних частках, по 1/2, успадкували його діти: ОСОБА_6 – мати позивача, та ОСОБА_3 (а.с. – 7, 121) 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді Ѕ частки земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,077 га (а.с.7).
Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв її син ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_5 , які отримали свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частках, на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку яка знаходиться за вказаною адресою (а.с. 9-10).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , яка не встигла реалізувати свої спадкові права (а.с.6). Спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку житлового будинку (а.с.8).
Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на вище вказану земельну ділянку ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_6 за життя не виготовила державний акт про право власності на власне ім`я. Тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання за ним, у порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частку земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,077 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Таким чином, можна констатувати наступне, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_8 успадкував нерухоме майно, а саме: Ѕ частку цілого жилого будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,077 га для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою (а.с.121,126).
Інші спадкоємці, частина з яких є учасниками по даній справі, успадкували, і це підтверджено документально, частку в будинку. Документального підтвердження спадкування частки в прибудинковій земельній ділянці вони не мають або не надали.
Такі обставини вимагали необхідність залучення усіх учасників спільної власності для врегулювання спірних правовідносин, щодо визначення кількості успадкованих об`єктів, та частку кожного з них.
Вирішуючи ці питання, необхідно було визначитись в колі спадкодавців, обсязі спадкового майна, частках кожного із спадкоємців, способі та підставах спадкування.
При цьому визначені судом частки не повинні були змінювати частку інших учасників спільно власності, які не були залучені до справи. 
Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не був залучений до участі у даній справі, тоді як наведені обставини свідчать про те, що оскаржуваною ухвалою зачіпаються його майнові інтереси, оскільки за умовами оскаржуваної мирової угоди визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки з невстановлених судом обставин спадкування, без визнання за правопопередниками права на спадщину. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо визнання мирової угоди та закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, а тому відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду у відповідності до ч. 1 ст. 37 ЦПК України. 
       
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, судова колегія,
постановила:
Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 - задовольнити частково.
Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                                        П.П.Лисенко

Судді:                                                                 Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19.05.2020 року