Постанова                                          
Іменем України               
                  
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2134/2010
провадження № 61-26891св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерний комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії,
 
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Гірняк Л. А., Заїкіна А. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог
 
У вересні 2009 року Акціонерний комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», банк) звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь банку 312 791 євро, що становить еквівалент  3 566 589,68 грн, заборгованості за договором кредитної лінії, укладеного між сторонами 27 березня 2007 року № 3175-011/07Ф, та судові витрати у справі.
 
В обґрунтування заявлених вимог посилалося на те, що  27 березня 2007 року між банком та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії                  № 3175-011/07Ф (далі - кредитний договір, договір кредиту), за умовами якого позивач надав відповідачу кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування 231 700 євро для споживчих цілей, строком користування                           до 27 березня 2010 року, зі сплатою відсотків за весь час фактичного користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних.
 
У зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконує, виникла прострочена заборгованість.
 
З урахуванням наведеного, банк просив позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Малиновський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 28 жовтня                 2010 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» 312 791 євро, що становить еквівалент 3 566 589,68 грн, заборгованості за кредитом, 1 700 грн витрат зі сплати держмита та 30 грн витрат на інформаційно - технічне забезпечення справи.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що між сторонами укладено договір кредиту умови якого відповідач не виконує належним чином, тому банк має право на дострокове повернення кредиту.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Апеляційний суд Одеської області рішенням від 15 грудня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять, позивач не надав докази виконання банком вимог пункту 4.3 кредитного договору та направлення письмового повідомлення позичальнику про припинення користування кредитом, зміну строку основного зобов`язання та досудової вимоги про дострокове погашення кредиту, що в свою чергу свідчить про те, що встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала, тобто у позичальника не виникло зобов`язання дострокового виконання кредитного договору. Банк передчасно звернувся у вересні 2009 року до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її  узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 заперечував факт отримання досудової вимоги, що порушує пункт 4.3 кредитного договору, при цьому не врахував той факт, що вказаний пункт міститься у розділі 4, що має назву: «Умови повернення кредиту та сплати відсотків». Обов`язки банку закріплені у пункті 5 кредитного договору, що має відповідну назву. Це означає, що повідомити позичальника про строк закінчення користування кредиту, тобто закінчення користування кредитною лінією, це право банку, а не його обов`язок.
 
Повідомлення про закінчення строку користування кредитом та досудова вимога про повернення заборгованості, факт отримання якої заперечував позичальник, та яка стала причиною відмови банку у позові та частковому задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , не мають нічого спільного між собою, бо несуть у собі різний зміст.
 
Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, тому банк мав право, як передбачена умовами цього договору так і статтею 1050 ЦК України, на звернення у вересні 2009 року до суду з цим позовом. 
 
Апеляційний суд Одеської області під час розгляду справи в апеляційному порядку, не в повній мірі з`ясував усі обставини справи, висновки суду не гуртуються на всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, застосував норми матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року поновлено ПАТ КБ «ПРАВЕКС- БАНК» строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Малиновського районного суду м. Одеси.
 
06 вересня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
14 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного
 Суду - керівника  секретаріату  Касаційного  цивільного  суду  № 1072/0/226-20 
 
призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
14 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю., судді, які входять до складу колегії: Бурлаков С. Ю., Коротенко Є. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 березня 2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3175-011/07Ф, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 231 700 євро строком з 27 березня 2007 року по 27 березня                      2010 року, із сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору  виникла заборгованість, яка станом на 07 вересня 2009 року становить                    231 681 євро основного боргу, 17 691,00 євро відсотків нарахованих за період з 01 жовтня 2008 року по 17 лютого 2009 року,  58 550 євро пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 11 вересня 2008 року по 07 вересня 2009 року, 4 869 євро пені за несвоєчасне повернення відсотків за період з 11 листопада 2008 року по 07 вересня 2009 року. 
Право та порядок дострокового стягнення банком заборгованості за договором кредиту сторони передбачили в пунктах  7.1.6, 7.1.9, 7.1.10, 7.1.11 договору.
Згідно з пунктом 7.1.6 договору кредиту при настанні подій, зазначених в пунктах 4.3, 9.4, 9.7 цього договору, банк має право достроково стягнути заборгованість у повному обсязі за рахунок закладеного майна або звернути стягнення на грошові кошти , майно, що належать позичальникові.
Відповідно до пункту 7.1.9 договору кредиту у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань з погашення основної суми заборгованості за кредитом або відсотками за його користування, банк має право видати наказ про примусову оплату боргового зобов`язання шляхом списання грошових коштів з рахунку позичальника в національній валюті або в іноземній валюті.
Шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у разі виникнення у позичальника прострочення зі сплати відсотків за користування кредитом або виникнення прострочення з погашення чергової частини кредиту, відповідно до графіку зменшення ліміту кредитування, термін користування кредитом, зазначений пункті 1.2 договору припиняється завчасно на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення. Про припинення терміну користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника (пунктом 4.3 договору кредиту).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин  розгляд  касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в 
порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті               1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Суди встановили, що відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд указував на передчасність звернення банком до суду з цим позовом, оскільки банк не виконав пункт 4.3 договору кредиту. 
Однак з такими мотивами апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та третьої статті 3 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).
Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року                              № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Нормами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Отже, посилаючись на передчасне звернення до суду з позовом, апеляційний суд не врахував норми процесуального права та висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002, у зв`язку з чим не вирішив спір по суті, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, дійшов передчасного висновку про відмову в позові.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з аргументами касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права. 
 
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній перебуває поза  визначеними  статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; дослідити зібрані у справі докази; надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року  скасувати,  справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
 
                                                                                                            В. М. Коротун