ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       19 березня 2020 року         м. Чернівці                         справа № 727/7149/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Лисака І. Н., 
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,
секретар: Тодоряк Г. Д.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Київський національний торговельно-економічний університет в особі Чернівецького торговельно-економічного інституту,
при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., повний текст якого складено 26 грудня 2019 року, -

                               В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою до відповідача Київського національного торговельно-економічного університету в особі Чернівецького торговельно-економічного інституту про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Посилався на те, що в період з 01.09.2000 року по 31.08.2018 року ОСОБА_1 працював на різних посадах в Чернівецькому торговельно-економічному інституті (далі - ЧТЕІ) Київського національного торговельно-економічного університету (далі - КНТЕУ).
31.08.2018 року у зв`язку з закінченням контракту позивача звільнено з посади старшого викладача кафедри соціально-гуманітарних наук та права ЧТЕІ КНТЕУ, 03.09.2018 року позивачу вручена трудова книжка.
Зазначає, що відповідно до записів трудової книжки позивача за 18 років роботи в ЧТЕІ КНТЕУ відповідач періодично порушував його трудові права.
Вказує, що з 01 вересня кожного зазначеного в позові періоду з позивачем заключали контракт чи строковий договір, однак жодного разу трудову книжку позивачу не вручали і не давали для ознайомлення, при тому, що із кожним записом, який вноситься до трудової книжки про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, власник трудової книжки повинен бути ознайомлений під розписку в особовій картці працівника за формою № П-2, затвердженою наказом

Провадження №22-ц/285/20                   Категорія 53
Державного комітету статистики України та Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 року № 495/656.
Звертає увагу на те, що виходячи з наведених вище періодів відповідач жодного разу не проводив процедуру повного розрахунку з позивачем, внаслідок чого в останнього виникли 8 місяців вимушеного прогулу, за котрі повинна бути нарахована та відповідно виплачена заробітна плата, яка згідно з розрахунку заборгованості за період вимушеного прогулу в 2009, 2012, 2013, 2015 року роботи в ЧТЕІ КНТЕУ складає 77374 грн 29 коп.
Просив стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату за період вимушеного прогулу в розмірі - 77374 грн 29 коп., зобов`язати відповідача внести зміни у записи трудової книжки позивача за період вимушеного прогулу, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, обґрунтовуючи вимоги аналогічно до змісту позовної заяви.
У відзиві на апеляційну скаргу ЧТЕІ КНТЕУ вказує на те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , є необґрунтованою, натомість висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, є законними і доведеними матеріалами справи, а отже апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Також зазначає, що апелянтом пропущено строк позовної давності звернення до суду.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:  1) керує ходом судового процесу;  2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;  3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;  4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;  5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що щоразу після закінчення строкових трудових договорів з позивачем проводився повний розрахунок, в тому числі виплачувалася компенсація за 56 днів невикористаної щорічної відпустки як педагогічному працівникові, а отже відповідач вказані вимоги Закону виконав належним чином, при звільненні позивача здійснив повний розрахунок з позивачем, що не призвело до порушення прав позивача.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Місцевим судом вірно встановлено, що між ЧТЕІ КНТЕУ та ОСОБА_1 починаючи з 2000 року і до моменту його звільнення в 2018 році тривали трудові відносини, за строковим трудовим договором та на контрактній основі, які переривалися лише на період між закінченням і початком нового навчального року. Під час своєї трудової діяльності заявник обіймав посади старшого викладача кафедри економічної теорії ЧТЕІ КНТЕУ, старшого викладача кафедри соціально-гуманітарних наук, економічної теорії та права ЧТЕІ КНТЕУ, доцента кафедри соціально-гуманітарних наук та права ЧТЕІ КНТЕУ. Після закінчення строку кожного трудового договору навчальним закладом щоразу була підготовлена для видачі трудова книжка, проте заявник не виявляв бажання її отримувати та не вчиняв дій для такого отримання. 
Наказом №156-к від 31 серпня 2018 року  ОСОБА_1 звільнений у зв`язку із закінченням терміну дії контракту на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.
Обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку в день звільнення. Проте законодавством не передбачено порядку дій роботодавця у разі відмови працівника від отримання трудової книжки, зокрема відсутня процедура примусової видачі трудової книжки та прямо заборонено надсилати працівникові трудову книжку поштою без його письмової згоди.
Законодавство вважає затримку видачі трудової книжки вимушеним прогулом з тих підстав, що особа позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки новому роботодавцю необхідно подати трудову книжку. Проте, у вказані в позові періоди позивач після закінчення строкових трудових договорів не робив таких спроб, а щоразу продовжував трудові відносини з ними на тій ж посаді на новий навчальний рік. Перерва між строковими трудовими договорами на два місяці літніх канікул у вузі йому була повністю оплачена шляхом виплати компенсації за невикористану відпустку з розрахунку 56 днів як педагогічному працівнику.
Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.
Частинами 1 та 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення, тобто звільнення позивача відбулося на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (п. 2 і 3 ст. 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Частинами 1 та 2 ст. 55 Закону України "Про вищу освіту" від 21.12.2016 року № 1798-VІІІ визначено, що до основних посад науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти належить, зокрема, посада викладача. Частиною одинадцятою цієї ж статті встановлено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників-завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.
Такі ж положення були закріплені у ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 року № 1060-ХІІ.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово укладав строкові трудові договори з позивачем як з педагогічним працівником закладу вищої освіти на підставі конкурсного відбору, що відповідає вимогам Закону України «Про вищу освіту».
Зміст підписаного між сторонами контракту з науково-педагогічним працівником, за яким ОСОБА_1 був прийнятий на посаду доцента кафедри соціально-гуманітарних наук та права строком з 01 вересня 2016 року по 31 вересня 2018 року, оформлений наказом №196-к від 31.08.2016 року, не суперечить законодавству, позивач після ознайомлення з наказом працював та не мав щодо цього заперечень.
Статтею 235 КЗпП України встановлена обов`язкова умова для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки - це вина власника або уповноваженого ним органу. Аналогічну норму містить п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка регламентує, що працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки лише з вини власника або уповноваженого ним органу.
Так, відповідно до п.4.1 зазначеної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Приписи п.4.2 Інструкції регламентують, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки; пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечувалось те, що всі виплати ЧТЕІ КНТЕУ на день звільнень проведено належним чином та в повному обсязі і з даного приводу ОСОБА_1 не заперечував та не вказував на наявність неналежних розрахунків відповідача з приводу його звільнень.
Матеріалами справи також підтверджується той факт, що сторони щоразу після закінчення строку дії контракту та звільнення позивача укладали новий строковий контракт, зокрема у вересні 2009 року, у вересні 2012 року, у вересні 2013 року та у вересні 2015 року.
Аналізуючи матеріали цивільної справи, а також фактичні правовідносини, що склалися між сторонами, які носили сталий, систематичний (системний) характер, протягом тривалого часу, які щоразу фактично повторювались, наявність фактичного бажання в подальшому продовжувати трудові відносини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що доказів саме вини відповідача як роботодавця у відмові видачі трудової книжки немає та відповідно відсутні правові підстави для стягнення компенсації за час вимушеного прогулу.
Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Так, з наявних в матеріалах справи довідки про виплати за період з 2016 по 2018 роки, архівної довідки та листа Управління Держпраці у Чернівецькій області від 28.12.2018р. №3897/о/04-св-2/18 вбачається, що щоразу після закінчення строкових трудових договорів з позивачем проводився повний розрахунок, в тому числі виплачувалася компенсація за 56 днів невикористаної щорічної відпустки як педагогічному працівникові. Викладене також підтверджується довідкою від 08.08.2019 року.
При перевірці управлінням Держпраці не було зафіксовано з боку відповідача такого порушення, як невиплата позивачу допомоги на оздоровлення. Тому позов в цій частині є також необґрунтованим.
Таким чином, відповідач вказані вимоги Закону виконав належним чином, при звільненні позивача здійснив повний розрахунок з позивачем, що не призвело до порушення прав позивача.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції дослідивши матеріали справи дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги  ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Чернівецького торговельно-економічного інституту про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 77374 грн 29 коп. та зобов`язання внести зміни у записи трудової книжки ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу є необґрунтованими.
Апеляційна скарга не спростовує висновків суду першої інстанції та не містить посилання на обставини, з якими законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміну судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 грудня 2019 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                 І.Н. Лисак

Судді:                                        Н.К. Височанська 

                                                       А.І. Владичан