КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 370/1269/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2050/2020

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
27 травня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року у складі судді Косенко А.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Зазначала, що 01 листопада 2015 року близько 12 год. на 65 км+707м автодороги «Київ Чоп» в селі Небелиця Макарівського району Київської області ОСОБА_1 керував автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та порушив ПДР України, здійснивши дорожньо-транспортну пригоду (ДТП) із автомобілем «Ніссан-Мікра», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності і яким вона керувала.
У позові вказано, що в автомобілі з позивачем знаходились діти, які отримали легкі тілесні ушкодження, особисто вона отримала забій голови та була змушена виїхати в лікувальну установу разом з дітьми.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року, яка набрала законної сили, визнано ОСОБА_1 винним у вищезазначеному ДТП. 
Позивач також зазначала, що внаслідок ДТП з вини водія ОСОБА_1 пошкоджено належний їй автомобіль «Ніссан-Мікра», д.з. НОМЕР_2 , після чого автомобіль став непридатний для подальшої експлуатації, проте до даного часу відповідач не висловив бажання добровільно відшкодувати завдану їй шкоду, що потягнуло за собою матеріальні витрати та змусило її звернутись до суду для захисту своїх прав.
ОСОБА_2 вказувала, що так як автомобіль «Ніссан-Мікра» після аварії не мав можливості самостійно продовжувати рух, вона була змушена оплатити послуги авто евакуатора, за що заплатила 1200 грн. згідно квитанції № 0210 від 01 листопада 2015 року, виданої підприємцем ОСОБА_4 , а за зберігання автомобіля на штраф майдані в м. Гостомель Київської області з 01 листопада 2015 року по 16 листопада 2015 року вона заплатила 1000 грн. ФОП ОСОБА_5 та після повернення зі штраф майданчика автомобіля Ніссан позивач була змушена знову скористатись послугами евакуатора щоб доставити автомобіль по місцю проживання у м. Бровари Київської області, за що сплатила 800 грн. згідно квитанції № 693261 від 16 листопада 2015 року.
У позові зазначено про те, що на неодноразові поїздки в міста Гостомель та ОСОБА_6 позивач витратила значні кошти, проте надала квитанції на підтвердження лише 2-х поїздок, під час яких позивача на автомобілі «Опель-Корса», д.н. НОМЕР_3 , возив водій ОСОБА_7 та за які витрачено 681 грн. на придбання пального. 
Позивач вказувала, що купувала для лікування після аварії ліки на суму 123 грн. та провела обстеження головного мозку та кісток черепа 02 листопада 2015 року в ПП «Медівіп» вартістю 700 грн., а відповідно до звіту № 1423 від 06 листопада 2015 року вартість матеріального збитку, завданого їй пошкодженням автомобіля «Ніссан-Мікра» становить 150 620 грн. станом на 06 листопада 2015 року, та вартість вказаної оцінки згідно квитанції № 1423 від  06 листопада 2015 року - 750 грн.
Посилаючись на зазначене та те, що належний ОСОБА_2  автомобіль «Ніссан-Мікра» іноземного виробництва, усі запчастини і розрахунок за ремонт ведеться у іноземній валюті, а саме у євро, і спираючись на курс перерахунку матеріального збитку на момент подання позовної заяви, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 192 882 грн.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 155 193 грн. матеріальної шкоди та 1551 грн. 93 коп. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди розпочався з наступного дня після скоєння ДТП - з 02 листопада 2015 року, а закінчився відповідно 02 листопада 2018 року, а отже, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно застосував норму ст. 261 ЦК України.
Крім того, скаржник вказує, що звіт про оцінку не відповідає вимогам ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та оцінювач, визначивши, що сума відновлювального ремонту автомобіля значно перевищує його ринкову вартість та складає 313 075 грн. 21 коп., необґрунтовано та з порушенням вимог вказаної норми визначив суму матеріального збитку позивача на рівні ринкової вартості автомобіля на день складання звіту про оцінку - 150 620 грн.
Посилаючись на зазначене та порушення судом першої інстанції ст.ст. 76-78 ЦПК України, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7 , які просили відмовити в задоволенні апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну  скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, 01 листопада 2015 року близько 12 год. на 65 км+707м автодороги «Київ Чоп» в селі Небелиця Макарівського району Київської області ОСОБА_1 керував автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та порушив правила ДРУ, здійснивши дорожньо-транспортну пригоду (ДТП) із автомобілем «Ніссан-Мікра», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності і яким вона керувала.
18 грудня 2017 року постановою Солом`янського районного суду міста Києва визнано ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди під час якої було завдано матеріальної  шкоди ОСОБА_2 . Постанова суду набрала законної сили.
  Внаслідок  дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини  ОСОБА_1 було пошкоджено належний  позивачу  автомобіль «Ніссан-Мікра» д.з. НОМЕР_2 , після чого автомобіль став непридатний для подальшої експлуатації.
Згідно квитанції № 0210 від 01 листопада 2015 року виданою підприємцем ОСОБА_4 , було оплачено послуги авто евакуатора, в розмірі 1 200 грн., оскільки після аварії автомобіль «Ніссан-Мікра» не мав можливості самостійно продовжувати рух (а.с.12). 
За зберігання автомобіля на штраф майдані в м. Гостомель Київської області з     01 листопада 2015 року по 16 листопада 2015 року ОСОБА_2 заплатила 1000 грн. ФОП ОСОБА_5 (а.с. 12).
Після повернення зі штраф майданчика автомобіля «Ніссан» позивачка була змушена знову скористатись послугами евакуатора щоб доставити автомобіль по місцю проживання у м. Бровари Київської області, за що заплатила 800 гривень, що підтверджено квитанцією № 693261 від 16 листопада 2015 року (а.с. 14).
На неодноразові поїздки в міста Гостомель та Макарів позивач витратила значні кошти, проте надала квитанції на підтвердження лише 2-х поїздок, під час яких її на автомобілі «Опель-Корса» д.н. НОМЕР_3 возив водій ОСОБА_7 . На поїздки витрачено 681 грн., що підтверджено квитанціями на придбання пального на вказану суму (а.с. 12).
Відповідно до оцінки вартості матеріального збитку № 1423 від 06 листопада 2015 року згідно квитанції № 1423 від 06 листопада 2015 року сплачено 750 гривень     (а.с. 15-16).
Звітом № 1423 від 06 листопада 2015 року встановлено вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля «Ніссан-Мікра»,  у сумі 150 620 грн. (а.с.17-46).
З долучених до справи доказів убачається, що внаслідок дорожньо-транспортної події,  ОСОБА_2 отримала  тілесні ушкодження у вигляді забійної рани височної ділянки зліва, забій грудної клітки зліва, ЗЧМТ (а.с.10).
Відповідно до акту приймання-передачі наданих медичних послуг ПП «Медівіп» від 02 листопада 2015 року ОСОБА_2 було проведено обстеження головного мозку та кісток черепа 02.11.2015 року вартістю в  700 грн. (а.с. 13).
Згідно до квитанцій № 277310, № 277311, № 0012, № 0013 від 03 листопада 2015 позивач понесла витрати на  придбання ліків, на суму 123грн.(а.с. 13).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої станції виходив з того, що позивач  має право на відшкодування дійсно понесених нею витрат,  
Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
 Районний суд визнав доведеним, що в результаті винних дій ОСОБА_1 позивачеві спричинена шкода внаслідок пошкодження його автомобіля  й дійшов висновку про стягнення з відповідача 155 193 грн. з урахуванням усіх фактично понесених витрат, окрім коштів, витрачених на придбання пального та відсутності підстав до стягнення  вартості ремонту авто застосування  курсу іноземної валюти на дату звернення у суд з позовом. 
 Разом з тим,  визначаючи розмір матеріальної шкоди, завданої ушкодженням  транспортного засобу, районний суд належним чином не дослідив зміст звіту № 1423 від 06 листопада 2015 року, складеного ФОП ОСОБА_9 , відповідно до якого  вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача становить  313075грн.21коп.,  а 150 620грн. - це ринкова вартість транспортного засобу (а.с.18).
Зазначені обставини свідчать про те, що пошкоджений автомобіль вважається фізично знищеним, а тому підлягає до зясування питання щодо  вартості його залишків  та врахування під час вирішення спору.
 Між тим, зазначені обставини залишилися поза увагою районного суду  та призвели до  визначення розміру шкоди у завищеному розмірі.
 З метою усунення неповноти, судом апеляційної інстанції  вжито заходів щодо зясування зазначеного питання  й встановлено, що  решти автомобіля позивачем було продано 02.02.2016року  за  1200дол. США, що на дату вчинення правочину еквівалентно 30528грн. (1 USD 25.44 UAH).
Зазначені обставини підтверджуються  долученою до справи розпискою, а також  довідкою  ТСЦ №3243 (а.с.       ).
На спростування зазначених обставин до справи будь-яких доказів не долучено. 
 За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що  розмір шкоди, заподіяної позивачу пошкодженням транспортного засобу  діями відповідача, становить  120092грн. (150620 - 30528 =120 092 ), що разом з  урахуванням витрат,  пов`язаних з  транспортуванням автомобіля на суму 2000грн., 1000грн. за його зберігання та 750грн. за проведену оцінку вартості збитку,  становить 123 842 грн.
 Окрім цього, вирішуючи спір в зазначеній частині вимог,  суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав застосування строку позовної давності.
 Суд першої інстанції визнав доведеним, що перебіг позовної давності починається з дня визнання відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, а саме 18 грудня 2017 року.
Проте районний  суд не врахував, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки деліктне і договірне зобов`язання не є тотожними за своєю правовою природою, відповідно слід розрізняти й моменти, з яких починається перебіг позовної давності за вимогами потерпілого в кожному з таких зобов`язань.
 Якщо потерпілий приймає рішення звернутися з вимогою про відшкодування шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - винуватця ДТП, то він, потерпілий, виступає кредитором у деліктному зобов`язанні. Особливість деліктного зобов`язання свідчить про те, що перебіг позовної давності для вимоги потерпілого в такому випадку починається з дня скоєння ДТП, адже,  саме в цей день потерпілий дізнається або повинен дізнатися про порушення свого права та про особу, що його порушила.
Саме такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 дізналась про порушення свого права та про особу, яка його порушила, 01 листопада 2015 року, тобто в день скоєння ДТП і саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди.
 Разом з тим, позов про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу,  поданий позивачем до  суду 22 квітня 2019 року, тобто через 4 роки 4 місяці.
 За таких обставин, колегія суддів вважає поспішними, необгрунтованими висновки районного суду про початок перебігу строку  позовної давності звернення ОСОБА_2 за захистом своїх прав з дати винесення судом постанови про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності.
 Посилання ОСОБА_2 та її представника на те, що лише з дати притягнення відповідача до адміністративної відповідальності позивач  вважала виникнення права  звернення у суд з позовом колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу, остільки спростовується  наявними у справі доказами про  вчинення ОСОБА_2 дій спрямованих на відновлення порушеного права до винесення судом постанови про притягнення відповідача до відповідальності.
 Зокрема, з долученої до справи копії судового рішення, убачається, що ОСОБА_2 після заподіяння шкоди діями відповідача  зверталася до Соломянського районного суду м. Києва з відповідним позовом, проте ухвалою суду  від 02 листопада 2016року позовну заяву про відшкодування шкоди з додатками до неї повернуто позивачу для подання до належного суду (а.с.95,96).   
В матеріалах справи міститься клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву, про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.67-75).
Натомість позивач будь-яких поважних причин пропуску строку на звернення до суду з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди не зазначив і доказів на їх підтвердження не подав.
Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення. За таких обставин, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.
 З огляду на зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного позивачу транспортного засобу,  в сумі 120092грн., а також витрат, пов`язаних з  транспортуванням автомобіля на суму 2000грн., 1000грн. за його зберігання та 750грн. оцінки вартості збитку, у зв`язку з сплином строку  позовної давності.
Правові підстави до стягнення вартості пального, в сумі 681грн., а також застосування  курсу іноземної валюти в частині вартості ремонту транспортного засобу, відсутні, тому у позові в цій частині слід відмовити.   
Відповідно до положень ч. 3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю..
За таких обставин,  колегія суддів визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя  внаслідок  дорожньо-транспортної пригоди й вважає за необхідне стягнути з відповідача   823 грн., які складаються з вартості медичних послуг,  наданих позивачу  у вигляді проведеного обстеження головного мозку та кісток черепа, у сумі 700 грн. та понесених витрат на ліки,  в сумі 123 грн.   (а.с.10,11).
Матеріали справи у їх сукупності, а також дані довідки № 1852 від 01.11.2015року, виданої Макарівською центральною районною лікарнею Київської обл. свідчать, що внаслідок дорожньо-транспортної події,  ОСОБА_2 отримала  тілесні ушкодження у вигляді забійної рани височної ділянки зліва, забій грудної клітки зліва, ЗЧМТ, у зв`язку з чим понесла витрати, які підлягають стягненню з відповідача (а.с.10).
 У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_2 з урахуванням задоволених вимог, підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 768грн.40коп.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на відшкодування шкоди завданої здоров`ю  в сумі 823 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) судовий збір  у сумі  768 грн. 40 коп.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10 червня 2020  року.

Суддя-доповідач:   
 
Судді: