ПОСТАНОВА
Іменем України
30 березня 2020 року 
Київ
справа №826/1511/16
адміністративне провадження №К/9901/32191/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І.В.
суддів: Шарапи В.М., Чиркіна С.М.
розглянув у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Міністерства юстиції України
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П. від 20.03.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Ключковича В.Ю., суддів: Ганечко О.М., Ісаєнко Ю.А. від 26.04.2017 
у справі № 826/1511/16
за позовом    Всеукраїнської громадської організації "Українська асоціація власників зброї"
до Міністерства юстиції України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справ України, Державна регуляторна служба України,
про визнання протиправною бездіяльності
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У лютому 2016 року Всеукраїнська громадська організація "Українська асоціація власників зброї" (далі також - позивач) звернулася до адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Міністерство внутрішніх справ України, Державна регуляторна служба України, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у нескасуванні рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва № 53/213 від 21.03.2001 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу".
2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2017, позов задоволено повністю:  визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у нескасуванні рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва №53/213 від 21.03.2001 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу".
3. 15.05.2017 позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2017; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
4. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.05.2017 відкрито касаційне провадження у справі.
5. У подальшому справу було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України         (в редакції         Закону України від 03.10.2017 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів").
6. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2019 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.В., суддів Шарапи В.М., Чиркіна С.М.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, позивач є неприбутковою громадською організацією із всеукраїнським статусом, яка на умовах добровільності, самоврядування, гласності, законності, індивідуального і колективного членства, об`єднує громадян, власників зброї, колективи юридичних осіб з метою поєднання зусиль, спрямованих задоволення та захист свої законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів.
8. Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 Статуту позивача основною метою діяльності позивача є захист законних інтересів своїх членів.
9. Згідно з пунктами 2.2 1 розділу 2 Статуту позивача одним із головних завдань, спрямованих на реалізацію основної мети діяльності позивача, є сприяння вдосконаленню нормативно-правової бази, яка регулює обіг зброї в Україні.
10. 21.03.2001 Державним комітетом з питань регуляторної політики та підприємництва України та Міністерством внутрішніх справ України прийнято спільний Наказ № 53/213 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу" (далі також - Наказ № 53/213 від 21.03.2001), який зареєстровано рішенням Міністерства юстиції України № 307/5498 від 04.04.2001.
11. Підставою прийняття вказаного вище Наказу зазначено статтю 8 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та постанову Кабінету Міністрів України від 14.11.2000 № 1698 "Про затвердження переліку органів ліцензування".
12. 02.07.2015 Міністерство внутрішніх справ України, тобто орган, що видав Наказ        №53/213 від 21.03.2001, звернувся до відповідача з листом "Про перегляд та приведення у відповідність до законодавства деяких нормативно-правових актів", в якому у відповідь на лист Міністерства юстиції України від 29.05.2015 № 10.1-17/68 повідомив про розроблення проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва та ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду; виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу", який надіслано на погодження до Мінекономрозвитку (вих. № 22712/Яр від 26.05.2015) та Державної регуляторної служби України (вих. № 22817/Яр від 26.05.2015). Також третьою особою зазначено, що в разі прийняття вказаної постанови Наказ № 53/213 від 21.03.2001 буде визнано таким, що втратив чинність.
13. Відповідач, отримавши повідомлення про розроблений третьою особою проект постанови, в подальшому неодноразово звертався до третьої особи з вимогами привести Наказ № 53/213 від 21.03.2001 у відповідність до вимог чинного законодавства та встановлював для цього строки, починаючи з 15.09.2015 до 16.03.2016. Однак реагування третьої особи на вказані звернення відповідача мало місце лише 29.02.2016, де було повідомлено про розроблення проекту спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України та Мінекономровитку "Про визнання таким, що втратив чинність, спільного наказу Держпідприємництва і МВС від 21.03.2001 №53/213". Відповідний наказ був прийнятий 25.03.2016 № 505/213.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
14. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач не дотримався вимог закону щодо скасування державної реєстрації нормативно-правового акта, який був прийнятий на підставі закону, який був визнаний таким, що втратив чинність.
15. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що скасування державної реєстрації нормативно-правового акта є правом відповідача, реалізація якого вимагає дотримання певної процедури. Відповідач виконав всі дії, які передують прийняттю рішення про скасування реєстрації Наказу № 53/213 від 21.03.2001, однак у зв`язку з виконанням вимог відповідача відповідними профільними органами (третіми особами у справі) прийняття такого рішення затягнулося у часі, що не свідчить про бездіяльність відповідача. 
ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач допустив необґрунтоване зволікання в реалізації норми, передбаченої пунктом 17 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади. Такий висновок суду обґрунтований тим, що, незважаючи на необхідність дотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень вимог щодо обґрунтованості, розсудливості та пропорційності прийнятих ним рішень, останній проявив бездіяльність на тривале невиконання третіми особами як суб`єктами нормотворення Наказу від 21.03.2001 № 53/213 вимог, визначених відповідачем у зверненнях щодо приведення цього Наказу  у відповідність до чинного законодавства.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, та враховуючи наявність дискреційних повноважень у Міністерства юстиції України, останнє вправі приймати самостійно відповідне рішення щодо скасування рішення про реєстрацію нормативно-правового акта, оскільки це не є його обов`язком. У позовній заяві не надано доказів, які б свідчили, що Міністерством юстиції України порушено права та інтереси позивача.
VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
18. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
19. Відповідно до    статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
20. Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
21. Статтею 117 Конституції України визначено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
22. Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 № 493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 28.12.1992 №731 (далі також - Положення № 731, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
23. Пунктом 16 Положення №731 передбачено, що у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність, акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов`язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність. Зміни і доповнення, внесені до нормативно-правового акта, а також рішення про втрату нормативно-правовим актом чинності, підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому цим Положенням.
24. Пункт 17 Положення №731 встановлює, що рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв`язку з:
а) виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта;
б) набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині;
в) одержанням повідомлення від ДРС про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині 1 статті 25 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" або повідомлення ДРС про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону;
в-1) одержанням висновку Мін`юсту, головних територіальних управлінь юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини;
г) виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт.
Підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть бути інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.
25. З огляду на викладене, порушення вимог пункту 16 Положення №731 полягає у невиконанні жодних дій органом, що видав нормативно-правовий акт, за наявності факту внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність, акта законодавства, відповідно до якого прийнято цей нормативно-правовий акт. Недотримання пункту 16 Положення №731 полягає у порушенні місячного строку внесення до нормативно-правового акта змін, доповнень або визнання його таким, що втратив чинність, органом, що видав нормативно-правовий акт. 
26. Підпунктами 4.5, 4.6 пункту 4 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 № 32/5 (далі також - Порядок №32/5), передбачено, що підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є, зокрема, виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення органом, що видав нормативно-правовий акт; інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.
27. Згідно з пунктом 6 Порядку №32/5 перегляд зареєстрованого нормативно-правового акта з метою скасування рішення про його державну реєстрацію здійснюється органом державної реєстрації у разі надходження пропозицій від органів виконавчої влади, інших юридичних осіб, громадян та з власної ініціативи.
28. Відповідно до положень абзаців першого та другого пункту 7 Порядку №32/5 у разі виникнення обставин, зазначених у підпунктах 4.1, 4.4, 4.5 пункту 4 цього Порядку, орган державної реєстрації попередньо письмово інформує орган, що видав нормативно-правовий акт, про такі обставини та необхідність у 5-денний строк внести до нього зміни або визнати його таким, що втратив чинність, і відповідний нормативно-правовий акт у цей самий строк подати на державну реєстрацію в установленому законодавством порядку.
29. Якщо під час перегляду виявлено, що зареєстрований нормативно-правовий акт видано суб`єктом нормотворення з порушенням законодавства, зокрема з перевищенням компетенції, рішення про державну реєстрацію такого акта може бути скасовано органом державної реєстрації без дотримання процедури, передбаченої абзацом першим цього пункту.
30. Системний аналіз наведених положень дає змогу дійти висновку, що суб`єкт нормотворення у разі внесення змін, доповнень або втрати чинності актом законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, зобов`язаний самостійно у місячний термін привести його у відповідність до чинного законодавства або визнати його таким, що втратив чинність.
31. У разі, якщо суб`єкт нормотворення такі дії у встановлений місячний строк не вчинив, орган реєстрації (Мін`юст) за власною ініціативою або у разі надходження до нього відповідного звернення обов`язково надсилає повідомлення про вказані обставини органу, що видав нормативно-правовий акт, а останній повинен у п`ятиденний термін або внести до нього відповідні зміни, доповнення, або визнати його таким, що втратив чинність.
32. Як встановлено судами, у межах даного адміністративного позову позивачем оскаржується бездіяльність відповідача щодо нескасування рішення про державну реєстрацію Наказу № 53/213 від 21.03.2001. 
33. Також судами встановлено, що підставою для прийняття вказаного наказу зазначено статтю 8 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та постанову Кабінету Міністрів України від 14.11.2000 № 1698 "Про затвердження переліку органів ліцензування", які втратили чинність 28.06.2015 та 26.08.2015 відповідно.
34. Відповідач неодноразово звертався до третьої особи з вимогами привести Наказ       №53/213 від 21.03.2001 у відповідність до вимог чинного законодавства та встановлював для цього строки, починаючи з 15.09.2015 до 16.03.2016. Однак лише 25.03.2016 був прийнятий спільний наказ Міністерства внутрішніх справ України та Мінекономровитку "Про визнання таким, що втратив чинність, спільного наказу Держпідприємництва і МВС від 21.03.2001 № 53/213".
35. Відповідно до пункту 8 Порядку №32/5 при невиконанні органом, що видав нормативно-правовий акт, вимог органу державної реєстрації, зазначених в абзаці першому та другому пункту 7 цього Порядку, орган державної реєстрації скасовує рішення про державну реєстрацію цього нормативно-правового акта.
36. Порядок подальших дій Мін`юсту у разі невиконання органом нормотворення вимог органу реєстрації регламентований приписами пунктів 9-11 Порядку №32/5 та пунктами 5, 6 Рекомендацій щодо застосування Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, схваленого постановою колегії Мін`юсту від 21.09.2000 №26. При цьому скасування державної реєстрації нормативно-правового акта є стадійним процесом, який полягає у складанні висновку про скасування рішення про державну реєстрацію, його погодженні та наступному затвердженні. 
37. Отже, у разі невиконання органом нормотворення вимог, викладених у повідомленні органу реєстрації, направленому у відповідності до положень пункту 7 Порядку №32/5, протягом встановленого 5-денного строку, Мін`юст зобов`язаний вчинити відповідні дії, спрямовані на скасування державної реєстрації такого нормативно-правового акта.
38. При цьому необхідно зазначити, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria", заява № 30985/96, пункт 96; рішення у справі "Зakэcэ v. Turkey" [GC], заява № 23657/94, пункт 112).
39. З огляду на вищевикладене, невжиття Мін`юстом у розумні строки після спливу п`ятиденного строку, встановленого Порядком №32/5 для приведення нормативно-правового акта у відповідність до норм чинного законодавства, заходів, спрямованих на скасування державної реєстрації відповідного нормативно-правового акта (складання відповідного висновку, його погодження та наступне затвердження) свідчить про допущення останнім протиправної бездіяльності, а відтак колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги та вважає правильним висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову.
40. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.03.2019 у справі №826/6056/16 та суд не вбачає підстав для відступу від неї.
41. Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях судів попередніх інстанцій, зокрема і щодо порушення оспорюваним наказом прав позивача, зводяться до переоцінки доказів щодо обставин справи, які суди встановили у процесі її розгляду. Водночас, за приписами частини 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
42. Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
43. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
44. Крім того, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
45. Таким чином, оскільки при ухваленні судового рішення суди попередніх інстанції порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, відтак суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень - без змін.
46. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до    статті 139 КАС України    судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями     341, 343, 349,    350, 356,    359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2017 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                       І.В. Желєзний
Судді:                                                                                                                 В.М. Шарапа
                                                                                                              С.М. Чиркін