ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 червня 2020року
м. Київ
Справа №750/2789/15-к
Провадження № 51-6517км19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
представника потерпілого                     ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 , 
захисника                                                   ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року у кримінальному провадженні  № 12013200160003880 по обвинуваченню
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився    ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Городня Чернігівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України;
ОСОБА_9 , громадянина України, який народився    ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Чернігів, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України тапризначено покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1530 грн. На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст. 125 КК України. За ч.1 ст. 122 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за недоведеності в його діянні даного складу злочину. Цим же вироком ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України за недоведеністю в його діянні даного складу злочину. Також вирішено питання щодо цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та скасовано арешт, накладений на майно.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 05 липня 2013 року, близько 19 год. ОСОБА_7 , знаходячись біля буд. № 4 по пров. Паризької Комуни (теперішня назва – пров. Опанаса Шафонського), що в м. Чернігові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, завдав ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачуються в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , яке вчинене групою осіб без попередньої змови між собою за наступних обставин: 15 квітня 2014 року, близько 08 год. ОСОБА_7 діючи спільно з ОСОБА_9 без попередньої змови, знаходячись біля магазину «Автонова», що за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 151/22, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, упродовж близько 2 хвилин, наносили удари руками в область голови ОСОБА_11 , чим спричинили останньому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Своє рішення щодо виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України, суд першої інстанції обґрунтував тим, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 наявний склад злочину, передбачений ч.1 ст.122 КК України, оскільки неправомірне насильство з боку потерпілого ОСОБА_11 , яке полягало у розпилюванні газу в обличчя викликало фізичний біль та давало підстави обвинуваченим діяти відповідним чином по відношенню до потерпілого. Умислу на неправомірне заподіяння потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 не було.
Вироком Чернігівського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року вирок місцевого суду скасовано в частині виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 122 КК України та в частині скасування арешту. Постановлено ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України. 
Також цим вироком визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України ОСОБА_9 та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.
Вирішено питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 . В решті вирок місцевого суду залишений без зміни.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_7 та його захисник, які є аналогічні за своїм змістом, порушують питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Вказані касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд при постановленні вироку допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали у тому, що кримінальне провадження за наявності підстав не було закрито, у зв`язку з чим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність і ОСОБА_12 безпідставно притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. ст. 125, 122 КК України. Вказується, що судом дана неправильна правова оцінка обставин, що судом безпідставно задоволені позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 . Зазначається про упереджене ставлення апеляційного суду до засуджених, залишення поза увагою неправомірного насильства з боку потерпілого ОСОБА_11 .
Засуджений ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі також порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, при цьому наводить доводи, аналогічні доводам касаційних скарг засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 .
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 з наведенням відповідних доводів підтримали касаційні скарги.
Прокурор заперечував проти задоволення поданих касаційних скарг, вважав їх безпідставними.
Представник потерпілого заперечував проти задоволення поданих касаційних скарг, вважав їх безпідставними, а вирок апеляційного суду – законним і обґрунтованим.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Перевіривши доводи касаційних скарг засуджених та захисника, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається зі змісту вказаних касаційних скарг, засуджені та захисник просять надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм було дано судом апеляційної інстанції, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Поряд з цим, Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, та правової оцінки обставин, дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так, твердження засудженого ОСОБА_7 та його захисника щодо безпідставного притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, які стосуються фактичних обставин кримінального провадження та неповноти судового розгляду, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який навів обґрунтовані мотиви на їх спростування.
Зокрема, апеляційний суд у вироку зазначив, що висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтуються на поясненнях потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_13 , на письмових доказах (рапорти оперативного чергового ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, заява ОСОБА_10 , розписка ОСОБА_14 , висновок експерта № 1001 від 17 вересня 2013 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками). Зазначені докази суд першої інстанції належним чином дослідив та надав їм оцінку, з якою у подальшому погодився і суд апеляційної інстанції.
При цьому апеляційний суд спростував версію сторони захисту про перебування ОСОБА_7 в іншому місці у час, коли потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно тілесні ушкодження.
Також апеляційний суд належним чином перевірив і доводи сторони захисту щодо безпідставного залишення поза увагою доказів сторони захисту. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції перевірив всі доводи сторін та у своїх висновках навів відповідні мотиви, з яких узяв до уваги одні докази та відкинув інші.
З наведеними висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та не знаходить підстав вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними та необґрунтованими.
Також Верховний Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо безпідставного притягнення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України.
Так, сторона захисту не заперечує те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 спричинили тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 проте вказує, що зазначені дії засуджених були викликані неправомірним насильством з боку потерпілого, яке полягало у розпилюванні газу в обличчя засуджених.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що незважаючи на дії ОСОБА_11 , бійка розпочалася саме обвинуваченими, які, маючи чисельну перевагу, наносили тілесні ушкодження потерпілому, більше того, їх дії не були направлені на припинення протиправних дій потерпілого, що підтверджується відеозаписом події. При цьому засуджені наносили ОСОБА_11 тілесні ушкодження протягом певного часу, про що свідчать дані про інтенсивність нападу, кількість, локалізацію ушкоджень, силу ударів і їх нанесення в життєво важливі органи, зокрема, голову. Крім того, згідно з вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2017 року, який на момент розгляду справи в апеляційному суді набрав законної сили, ОСОБА_11 був визнаний невинуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та виправданий за обвинуваченням у навмисному нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_7 15 квітня 2014 року
Виходячи з наведеного, апеляційний суд, належним чином безпосередньо дослідивши та оцінивши всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, а їх сукупність – з точки зору достатності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
З висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції. 
При цьому Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що апеляційний суд, звільняючи засуджених від відбування покарання на підставі ст. ст. 49, 74 КК України дійшов помилкового рішення про звільнення засуджених на підставі ст. 75 КК України, таке звільнення є зайвим, але оскільки в цій частині вирок апеляційного суду не оскаржується, а засуджені у будь-якому разі звільнені від призначеного судом покарання, Верховний Суд не вважає за потрібне виходити за межі касаційних вимог для вирішення даного питання.
Поряд з наведеним Верховний Суд погоджується з доводами сторони захисту, що стосуються вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 , а саме відшкодування матеріальної шкоди.
Зокрема, як зазначали засуджені та захисник у касаційних скаргах, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_11 , не врахував, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, які підтверджують, що лікар призначав ліки, які зазначені в чеках, для лікування ОСОБА_11 .
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, суд має зазначити підстави для задоволення цивільного позову.
Перевіривши доводи касаційних скарг в цій частині, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам, передбаченим п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.
Так, задовольняючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 в частині відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд своє рішення належним чином не обґрунтував, обмежившись лише вказівкою на те, що з засуджених підлягають стягненню на користь потерпілого ОСОБА_11 понесені ним і документально підтверджені наданими останнім копіями фіскальних чеків матеріальні збитки в загальній сумі 6311,84 грн. Разом з тим, апеляційний суд фактично не дослідив зазначені докази, не перевірив їх та не надав відповідної оцінки, а тому вирок апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню.
Поряд з цим, оскільки у касаційних скаргах не наведено доводи щодо неправильного стягнення з засуджених на користь потерпілого ОСОБА_11 моральної шкоди, то вирок апеляційного суду скасовується лише в частині стягнення матеріальної шкоди.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги засуджених та захисника підлягають частковому задоволенню.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в частині вимог про відшкодування завданої матеріальної скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті вирок Чернігівського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3