ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020року 
м. Харків

Справа № 643/3611/19
Провадження № 22-ц/818/1497/20

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченко І.О.,
суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В., 

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 , 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року в складі судді Мельникової І.Д., 

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 124479,10 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.06.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку» складає між ним і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 31 січня 2019 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 191542,90 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 184707,73 грн, заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1200 грн. Позивач зазначив, що вважає за можливе стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 124479,10 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 118843,93 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 5635,17 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 16 червня 2010 року відповідач підписала анкету -заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. До позовної заяви додані довідка про умови кредитування з використання кредитної кратки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Позивач разом з анкетою-заявою надав до суду першої інстанції копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», особисто підписану відповідачем. Проте суд на даний доказ не звернув уваги, безпідставно вважав, що стягнення заборгованості за процентами необґрунтованим, оскільки вони не встановлені умовами договору. Базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 3,5% щомісяця. Не зважаючи на положення чинного законодавства суд відмовив у стягнення процентів за користування кредитними коштами, чим порушив вимоги ст. ст. 1046, 1048 ЦК України. Не встановив дійсних прав і обов`язків сторін, не дослідив довідку про умови кредитування, підписану особисто відповідачем.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року клопотання представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року задоволено.

Поновлено представнику акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Криловій О.Л. строк на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року. 

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у задоволенні клопотання представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про розгляд справи з викликом сторін відмовлено.

Закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

У квітні 2020 року представником АТ КБ «ПриватБанк» надано до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначив, що згідно умов укладеного договору, договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, своїм особистим підписом відповідач підтвердила, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та банком кредитний договір. Вказує, що згідно з інформації програмного комплексу банку, відповідачем отримана картка № НОМЕР_1 строком дії до 10/16, тобто до 31 жовтня 2016 року. Розмір відсотків було визначено в довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», особисто підписану відповідачем в якій зазначена базова процентна ставка за користування кредитом 3,0 %. До письмових пояснень надано розрахунок відсотків згідно умов кредитного за ставкою, погодженою сторонами. 

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, на підставі частини другої статті 530 ЦК України АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року (провадження 14-131цс19).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 5635,17 грн.В іншій частині позовних вимог відмовив.

Такі висновки суду першої інстанції в оскарженій частині судового рішення не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 16 червня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір без номеру, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір укладено у формі анкети-заяви.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява складає між ним і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві та, що відповідач ознайомлений та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку».

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 січня 2019 року становить 191542,90 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 184707,73 грн, заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1200 грн. Позивач зазначив, що вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 124479,10 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 118843,93 грн.

Відповідно до частин першої, другоїстатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першоюстатті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Устатті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Частиною другоюстатті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першоюстатті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістомстатті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістомстатті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першоюстатті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першоїстатті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбулиЗакону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту таУмов та правил надання банківських послуг, оскількиУмови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Як свідчать матеріали справи, 16.06.2010 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1  був укладений договір без номеру, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Під час користування кредитом розмір кредитування було змінено до 6000 грн.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява складає між нею і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві та, що відповідач ознайомлений та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку».

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Суд апеляційної інстанції погоджується, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, оскільки не містить підпису відповідача, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Однак поза увагою суду першої інстанції залишено обставини, що окрім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг до матеріалів справи надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана в день підписання анкети-заяви 16 червня 2010 року, містить відповідні умови кредитування та підписана позичальником.

Таким чином, ОСОБА_1 16 червня 2010 року підписала довідку про ознайомлення із умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», тобто відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами.

Як вбачається з довідки сторони визначили підстави, розмір та порядок нарахування процентів. 

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки встановлено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць (розрахунок на залишок заборгованості здійснюється з розрахунку 360 днів в році). 

За таких обставин, підписавши довідку про умови кредитування, відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо процентної ставки, розміру та порядку нарахування процентів.

Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 січня 2019 року становить 191542,90 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 184707,73 грн, заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1200 грн. 

Позивач зазначив, що вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 124479,10 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 118843,93 грн за період з 16 червня 2010 року по 30 липня 2018 року. 

Розрахунок заборгованості відповідачем не оспорювався.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув та відповідні обставини не встановив.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, не можна вважати правильним.

Так, анкетою-заявою та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30днів пільгового періоду», яка підписана позичальником 16 червня 2010 року, передбачено на нарахування відсотків у розмірі 3,0 % в місяць. Також сторони погодили, що нарахування на залишок заборгованості здійснюється з розрахунку 360 днів у році. 

Укладений між сторонами кредитний договір від 16 червня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). 

Банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам в розмірі 118843,93 грн станом на 31 січня 2019 року.

Як встановлено, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 3,0 % на місяць, проте в розрахунку заборгованості вбачається, що позивач в односторонньому порядку змінював розмір процентної ставки.

Суд враховує, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першоюстатті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно достатті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першоїстатті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частинами 3,4 статті 1056-1 ЦК України, в редакції на час зміни розміру процентної  ставки в односторонньому порядку, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частиною четвертоюшостоюстатті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку.

Враховуючи викладене, у Банка відсутні підстави для застосування збільшеної процентної ставки до простроченої заборгованості за кредитом.

Відповідно до інформації з програмного комплексу банку, відповідачем отримана картка № НОМЕР_1 строком дії до 10/16, тобто до 31 жовтня 2016 року

Отримання та користування кредитною карткою підтверджується розрахунком заборгованості за договором, в якому відображено рух коштів, зокрема, як зняття кредитних коштів, так і погашення кредиту.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12, провадження N 14-10цс18.

Колегія суддів вважає, що заборгованість по процентам за користування кредитом, з урахуванням підстав позову, підлягає стягненню за період з 16 червня 2010 року по 31 жовтня 2016 року, оскільки строк дії картки ОСОБА_1 встановлено до 10/16.

Таким чином, в дійсності розмір заборгованості по процентам за прострочення заборгованості за кредитом у ОСОБА_1 за період з 16 червня 2010 року по 31 жовтня 2016 становить 5554,14 грн ( відсотки нараховані до 01.09.2014 року у розмірі 1630 +5635,17х36%х791 днів (за період з 01.09.2014 по 31.10.16)). При цьому, при визначені розміру заборгованості колегія суддів враховує 533,5 грн, які були сплачені відповідачем в рахунок сплати відсотків. 

Таким чином, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом підлягають частковому задоволенню у розмірі 5554,14 грн за період з 16 червня 2010 року по 31 жовтня 2016 року.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» відсотки за період з 16 червня 2010 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 5554,14 грн. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за період з 01 листопада 2016 року по 30 липня 2018 року слід відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5635,17 грн рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.
       
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 8,99 % (з 124479,10 грн на 11189,31 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 172,70 грн (1921 грн*8,99%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена частково, а саме, на 4,67% (з 118843,93 грн на 5554,14 грн), з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 134,57грн (2881,50 грн*4,67%) у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 307,27 грн (172,70 грн+134,57 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО № 305299, м. Київ, вул. Грушевського, 1 «Д») відсотки у розмірі 5554 грн. 14 коп. 

В іншій частині позовних вимог відмовити з інших підстав. 

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО № 305299, м. Київ, вул. Грушевського, 1 «Д») судовий збір в розмірі 307,27 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 16 квітня 2020 року.

Головуючий -                                                                 І.О. Бровченко 

Судді :                                                                         І.В. Бурлака

                                                                               О.В. Маміна