ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13075/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                              Кучми А.Ю., 
суддів                                                  Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                               Островської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 27.04.2020) у справі за адміністративним позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася з позовом до суду, в якому просить: 
-          на підставі пункту 3 частини другої статті 245 КАС України визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., направлені на списання грошових коштів по постанові про арешт коштів боржника ВП №58162404 від 06.06.2019 протиправними та зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., утриматися від вчинення будь-яких виконавчих дій до направлення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58162404 від 22.01.2019, яка була винесена державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В.А., на адресу Служби автомобільних доріг у Донецькій області в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку;
-          на підставі пункту 2 частини другої статті 245 КАС України визнати протиправними постанови про арешт коштів боржника: постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. №58162404 від 22.01.2019; постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. №58162404 від 31.05.2019; постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. №58162404 від  06.06.2019;
-          на підставі частини третьої статті 245 КАС України зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., скасувати постанови про арешт коштів: №58162404 від 22.01.2019; №58162404 від 31.05.2019; №58162404 від 06.06.2019.

Позовні вимоги обґрунтовано недотриманням відповідачем норм Закону України «Про виконавче провадження», які полягають у не направленні постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 боржнику.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що початку проведення виконавчих дій має передувати належне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, однак постанова про відкриття ВП №58162404 на адресу боржника не надходила та не надсилалась, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутнє будь-яке підтвердження такого направлення, що спростовує законність та правомірність оспорюваних постанов.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги та правомірність висновків суду першої інстанції. Зазначено про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 26.12.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 57975656 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області № 905/2838/17 від 21.06.2018 про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області (боржник) на користь ТОВ «Перша дорожньо-будівельна компанія» (стягувач) боргу у розмірі 31    425    333,30 грн.
Також, 26.12.2018 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої з боржника - Служби автомобільних доріг у Донецькій області стягнуто виконавчий збір у розмірі 3    164    290,81 грн.
15.01.2019 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документ стягувачу.
Постановою державного виконавця від 22.01.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58162404 з примусового виконання постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26.12.2018 № 57975656 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 3    164    290,81 грн.
Постановою державного виконавця від 22.01.2019 накладено арешт на грошові кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 3    164    290,81 грн.
Постановою державного виконавця від 31.05.2019 накладено арешт на грошові кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 3    164    290,81 грн.
Постановою державного виконавця від 06.06.2019 накладено арешт на грошові кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 3    164    290,81 грн.
Відповідно до Реєстру платіжних вимог на примусове списання коштів від 06.06.2019 №1/6 та платіжного доручення від 12.06.2019 №7706 з боржника стягнуто 3    164    290,81 грн в рахунок погашення суми виконавчого збору та перераховано на корить держави.
Позивач вважаючи дії відповідача щодо списання коштів та постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника протиправними у зв`язку з тим, що відповідачем не направлялося постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження боржнику, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача лише на не направлення відповідачем позивачу постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 не може слугувати підставою для скасування постанов від 22.01.2019, 31.05.2019 та 06.06.2019 про арешт коштів боржника, винесених державним виконавцем у межах виконавчого провадження №58162404.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №1404), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі - Інструкція №512/5).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Пунктом 5 частини першою статті 3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Згідно з частиною першою - четвертою, десятою пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частин першої, другої,  статті 56 Закону №1404 арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Як вбачається з матеріалів справи, на боржника - позивача, у межах виконавчого провадження №58162404 постановами державного виконавця від 22.01.2019, 31.05.2019 та 06.06.2019 накладено арешт на грошові кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 3164290, 81 грн.
Протиправність вказаних постанов позивач обґрунтовує не направленням відповідачем постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404.
Разом із тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2020 в адміністративній справі №640/11155/19 позов Служби автомобільних доріг у Донецькій області задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А., щодо направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58162404 від 22.01.2019 Служби автомобільних доріг у Донецькій області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Представником позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції наголошено, що вказане рішення набрало законної сили 02.04.2020 та в апеляційному порядку не оскаржувалося.
Вказаним рішенням суду встановлено відсутність будь - яких доказів надсилання постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 відповідачем позивачу.
Водночас, в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 судом відмовлено у задоволенні, тобто постанова від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 є чинною та правомірно винесеною.
Суд першої інстанції вірно вказав, що посилання позивача лише на не направлення відповідачем позивачу постанови від 22.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58162404 не може слугувати підставою для скасування постанов від 22.01.2019, 31.05.2019 року та 06.06.2019 про арешт коштів боржника, винесених державним виконавцем у межах виконавчого провадження №58162404.
Інших доводів, що свідчили б про протиправність оскаржуваних постанов позивачем не наведено, доказів суду не подано.
Колегія суддів вказує, що позивачем не заперечується отримання постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 26.12.2018 про відкриття виконавче провадження ВП № 57975656, при цьому, в пункті 3 даної постанови зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у відповідності до ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів.
Крім того, позивачем не заперечується отримання постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 15.01.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу, в пункті 2 якої вказано, що постанову про стягнення виконавчого збору №57975656 від 26.12.2018 виділено в окреме виконавче провадження.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що позивач був обізнаний про наявність у нього обов`язку по сплаті виконавчого збору та вчинення дій з боку державного виконавця направлених на його стягнення.
Наявність спору між позивачем на органом примусового виконання рішень щодо оскарження вчинених ним дій чи винесених рішень, не звільняє позивача від обов`язку виконання таких рішень та приписів Закону України «Про виконавче провадження».
У свою чергу, відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанов про арешт коштів №58162404 від 22.01.2019, №58162404 від 31.05.2019, №58162404 від 06.06.2019 є послідовними, направлені на примусове виконання рішення та відповідають Закону України «Про виконавче провадження», натомість будь-яких інших доводів щодо протиправності оскаржуваних постанов апелянтом наведено не було, що у контексті вищевикладеного та у сукупності з встановленими обставинами не може вважатися достатнім для задоволення позовних вимог.
Щодо позовних вимог про визнати дій державного виконавця, направлених на списання грошових коштів по постанові про арешт коштів боржника ВП №58162404 від 06.06.2019 року протиправними та зобов`язання державного виконавця утриматися від вчинення будь-яких виконавчих дій до направлення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58162404 від 22.01.2019 на адресу Служби автомобільних доріг у Донецькій області в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону №1404 платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.
З матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що відповідно до Реєстру платіжних вимог на примусове списання коштів від 06.06.2019 №1/6 та платіжного доручення від 12.06.2019 №7706 з боржника стягнуто 3164290,81 грн в рахунок погашення суми виконавчого збору та перераховано на корить держави.
З огляду на те, що постанову від 06.06.2019 про накладення арешту судом не визнано протиправною, слід дійти висновку про належне виконання вимог Закону №1404 відповідачем.
Крім того, постановою державного виконавця від 20.06.2019 закінчено ВП № 58162404, знято арешт, накладений постановою №58162404 з коштів боржника, в той час, як до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами про зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій у межах виконавчого провадження №58162404 позивач звернувся лише 16.07.2019, тобто, після закінчення виконавчого провадження №58162404, коли таким способом захисту втрачено свою актуальність.
Враховуючи ненадання доказів оскарження постанови від 20.06.2019 про закінчення виконавчого провадження №58162404, визнання цієї постанови протиправною та скасованою у судовому або іншому порядку, відсутні підстави для задоволення позовних вимог як в частині визнання дій державного виконавця, направлених на списання грошових коштів по постанові про арешт коштів боржника ВП №58162404 від 06.06.2019 протиправними, так і в частині зобов`язання державного виконавця утриматися від вчинення будь-яких виконавчих дій до направлення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58162404 від 22.01.2019 на адресу Служби автомобільних доріг у Донецькій області в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.
Щодо пред`явлення позову до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, як відповідача по даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
В той же час, приписами ч. 3 ст. 287 КАС України передбачено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
У відповідності до ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять:1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Разом з тим, приписами п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012  № 512/5, передбачено, що органами державної виконавчої служби, зокрема є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень.
Отже, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є структурним підрозділом органів виконавчої служби, а не самостійним органом державної виконавчої служби, що виключає можливість його участі як відповідача у справах даної категорії.
Такий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 287 КАС України та аналогічної за змістом ч. 3 ст. 181 КАС України у редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року, відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 303/3416/17, від 21 лютого 2018 року у справі № 303/3415/17 та від 03 жовтня 2018 року у справі № 613/796/17, а також ухвалі від 10 липня 2018 року у справі № 807/1485/17.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем 29.07.2019 до суду першої інстанції було подано заяву щодо процесуальних питань (т.1 а.с.16), в якій просив, зокрема, замінити первісного відповідача належним відповідачем - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, однак дана заява судом першої інстанції розглянута не була.
Враховуючи те, що заміна неналежного відповідача може бути здійснена виключно судом першої інстанції та до ухвалення рішення у справі, колегія суддів під час апеляційного перегляду судового рішення позбавлена можливості усунути порушення вимог ч. 3 ст. 287 КАС України.
Однак, заважаючи на ту обставину, що позивач виконав свій процесуальний обов`язок щодо виправлення допущеної помилки при визначення відповідача у справі шляхом подання відповідної заяви, а заміна відповідача належним не здійснена не з його вини, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову саме з цих причин.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.    328,    329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04.06.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна