ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1069/20 Справа № 176/2373/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.07.2007 року у розмірі 75132,40 грн. та судові витрати.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 11.07.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 50000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Однак, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання, щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості розмір якої, станом на 04.10.2018 року складає 75132,40 грн., а саме: -30504,23 грн.- тіло кредиту; - 22399,59 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; - 18174,66 грн.- нараховано пені; 500,00 грн. - фіксована частина штрафу; 637,43 грн. - процентна складова штрафу, яку відповідач добровільно не погашає.
Оскільки, відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань, позивач просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь зазначену суму заборгованості.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року в задоволені позову відмовлено.
З таким рішенням не погодилися АТ КБ “Приватбанк”, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 220-224).
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді, та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, а також, що заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не можна вважати, що Умови укладені поза межами кредитного договору є недопустимими доказами. Отже, є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та тарифів. Також, користувач карти, після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк, до моменту повідомлення банку про подію крадіжки ризик збитків від здійснення операцій несе сам користувач, а тому майнова шкода спричинена банку від втрати електронного платіжного засобу, якщо така шкода дійсно спричинена третіми особами, має бути відшкодована саме відповідачем, відповідно до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України.
ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк”, в якій зазначив, що 14.09.2017 року у нього було викрадено мобільний телефон, та кредитна картка, про що він негайно повідомив позивача, звернувшись до нього з відповідною заявою. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року по справі №183/900/19було встановлено винних у скоєні вказаної крадіжки осіб, та призначено покарання, а тому відповідати за шкоду повинні саме ці винні особи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково за наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 11.07.2007 року та погодився з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
В анкеті заяві №б/н від 11.07.2007 року зазначено розмір кредитного ліміту в сумі 2500,00 грн., 3% базова процентна ставка по кредитному ліміту на час підписання договору, дата відкриття рахунку 09.11.2006 року (а.с.13).
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх кредитних зобов`язань станом на 04.10.2018 року заборгованість складає 75132,40 грн., а саме: 
- 30504,23 грн.- тіло кредиту;
-22399,59 грн. - відсотків за користування кредитом; 
- 8174,66 грн.- нараховано пені;
-500,00 грн. - фіксована частина штрафу; 
-637,43 грн. - процентна складова штрафу, яку відповідач добровільно не погашає.
Як вбачається з довідки позивача АТ КБ “ПриватБанк” на ім`я відповідача ОСОБА_1 було видано на підставі кредитного договору №б\н від 11.07.2007 року чотири кредитні картки терміном дії з 09.11.2006 по 11.2013 рік; з 06.08.2012 до 05.2016 р., та з 15.09.2017до 07.2012 року(а.с.150)
З виписки по картковим рахункам відкритим на ім`я відповідача з період з липня 2007 року до 14.09.2017 року вбачається, що відповідач постійно користувався кредитними коштами.
14.09.2017 року у відповідача було викрадено мобільний телефон, та кредитна картка.
16.09.2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ “ПриватБанк” із заявою №10873036 про викрадення у нього кредитної картки, з аналогічними заявами він звертався до позивача 16.092017 року №118372.
Відповідно до виписки по картці/рахунку 5168742347629325 від 18 вересня 2017 року із зазначеної карти 14 вересня 2014 року на карту НОМЕР_1 перераховані, а згодом зняті кошти в сумі 36450,62 грн. (а.с.90).
По даному факту крадіжки було відкрито кримінальне провадження №12017040350002985, від 16.09.2017 року.
Згідно витягу із кримінального провадження 12017040350002985 від 17.09.2017 року за ст. 185 ч.1 КК України(«Крадіжка»), - до Новомосковського відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 , про те, що 14 вересня 2017 року близько 01 години 00 хвилин невідома особа, знаходячись в приміщенні комплексу «Релакс» по вулиці Комсомольській міста Новомосковська, шляхом вільного доступу таємно викрала майно, що йому належить(а.с.94).
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року по справі №183/900/19 встановлено, що 14 вересня 2017 року приблизно о 05.00 годині, ОСОБА_2 , згідно відведеної їй ролі привела особу, стосовно якої матеріали виділені в окреме кримінальне провадження до входу з балкону в номер 107, розташований на першому поверсі готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 2-а АДРЕСА_2 області та залишилась чекати його біля балкону вказаного готелю в обумовленому місці. В свою чергу, особа, стосовно якої матеріали виділені в окреме кримінальне провадження, згідно відведеної йому ролі, через незачинені двері на балконі, проник до вказаного номеру готелю, де, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, маючи спільний умисел на таємне викрадення майна, таємно викрав з тумби мобільний телефон марки «Samsung SM-J500HZKDSEK», imei НОМЕР_2 , вартістю 2959 гривень 20 копійок, який був у чохлі чорного кольору, всередині якого знаходилася картка банку ПАТ КБ «ПриватБанк», № НОМЕР_3 , з магнітним носієм, які належать ОСОБА_1 .
Виконуючи умови попередньої змови з особою, стосовно якої матеріали виділені в окреме кримінальне провадження, 14 вересня 2017 року, приблизно о 14.09 годині ОСОБА_3 прийшов до банкомату, який розташований по вул. Гетьманська, 39-В в м. Новомосковськ, Дніпропетровської АДРЕСА_3 , з якого ОСОБА_3 в період часу з 14.09 години до 14.30 години з розрахункового рахунку картки банку ПАТ КБ «ПриватБанк», № НОМЕР_3 , викрав грошові кошти в сумі 17000 гривень, які належать ОСОБА_1 .
Обвинувачена ОСОБА_2 вину у скоєні зазначених правопорушень визнала повністю та показала, що точну дату вже не пам`ятає, вона зустрілась з потерпілим ОСОБА_1 , з яким вони пішли в готель "Релакс", у номер, де потерпілий незабаром заснув, а їй стало скучно і вона вийшла через відчинені двері балкону на двір, пішла в приміщення "Українська національна лотерея", де зустріла ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які поцікавились чи має вона при собі гроші на, що вона повідомила, що грошей у неї немає, але вона знає, де їх узяти та домовилась з ОСОБА_4 про крадіжку телефону. Після чого вони пішли до готелю "Релакс", де із номеру потерпілого, ОСОБА_4 викрав мобільний телефон, а після скоєня крадіжки, вона побачила у ОСОБА_4 , крім мобільного телефону, ще і банківську карту потерпілого ОСОБА_1 . Того ж дня, вранці, після того, як розблокували мобільний телефон потерпілого, ОСОБА_3 заклав його у ломбард, отримавши 1000 гривень, які поділили між собою. А через декілька днів, вона дізналась, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з банківської картки потерпілого зняли грошові кошти, які поділили між собою.
Згідно вироку суду - ОСОБА_3 вину у скоєні зазначених правопорушень визнав повністю та пояснив, що дату та час він вже не пам`ятає, коли він разом із ОСОБА_4 знаходились в приміщенні "Українська національна лотерея", що розташоване біля пам`ятника "Літак" у м. Новомосковську, звідки вийшовши на вулицю, побачили ОСОБА_2 разом із потерпілим, які пішли в сторону готелю "Релакс". Пізніше ОСОБА_2 повернулася і на питання ОСОБА_4 про наявність грошових коштів, запропонувала викрасти мобільний телефон у потерпілого, на що ОСОБА_4 погодився і вони пішли до готелю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а він, відмовившись, залишився їх чекати біля кафе «Італієць». Коли ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повернулись, то ОСОБА_4 запропонував йому закласти у ломбард викрадений мобільний телефон потерпілого ОСОБА_1 , а гроші поділити на трьох, на що він погодився і після розблокування вказаного мобільного телефону, вранці, того ж дня, він заклав телефон у ломбард, отримавши за нього 1000 гривень, які вони поділили порівну між собою. Цього ж дня, через деякий час, ОСОБА_4 розповів йому, що знає, як зняти грошові кошти з банківської картки потерпілого, яку вони виявили після крадіжки в чохлі телефона, і він разом із ОСОБА_4 пішли до банкомату, де він особисто зняв 17 000 гривень, які вони поділи порівну між собою. Крім того, йому відомо, що в цей же день ОСОБА_4 самостійно ще знімав кошти з картки потерпілого і загальна сума викрадених коштів складає приблизно 40000 грн.
Вироком Новомовковського міськрайонного суду суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, ОСОБА_3 визнано винним у скоєні кримінальних правопорушеннь передбачених ч.2 ст.185 ст.198 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Таким чином, сторонами не заперечується, що з належної ОСОБА_1 банківської картки № НОМЕР_3 , були викрадені грошові кошти, які в подальшому згідно розрахунку позивача були враховані ним при обрахунку загальної суми заборгованості.
Відповідно до вимог ч.1ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ч.1 ст. 1071 ЦК України, - банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Відповідно достатті 1073 ЦК Україниу разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із пунктом 37.2статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 13.05.2015 року по справі №6-71цс15, - не встановлення обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, свідчить про відсутність вини, як підстави цивільно-правової відповідальності.
Аналогічна правова позиція міститься і в Постанові Верховного суду від 14.02.18 року справа №127/23496/15-ц, за висновками якої позивачем повинно бути доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, повинен невідкладно повідомити позивача про такий факт, при цьому необхідно також враховувати наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Матеріали справи не містять доказів, того що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за допомогою його карткового рахунку.
Натомість вироком суду, встановлено що грошові кошти, які банк просить стягнути із ОСОБА_1 , як кредит, були викрадені внаслідок вчинення злочинів передбачених статтями 185, 198 КК України.
Статтею 1166 ЦК України, на яку посилається апелянт, як на підставу для відшкодування шкоди, саме відповідачем, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про винні дії відповідача в спричинені майнової шкоди позивачу, відсутні посилання на такі докази і в апеляційній скарзі. 
Встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт, враховуючи наявність вироку по кримінальному провадженню, в межах якого встановлено осіб, які протиправно заволоділи грошовими коштами, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині суми, яка була незаконно списана з карткового рахунку, а саме в сумі 36450,62 грн. 
За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про те, що саме відповідач повинен відшкодувати Банку виниклу заборгованість є безпідставними, та задоволенню не піддягають.
Але, як вже було зазначено вище, відповідач користувався кредитною карткою та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.
В матеріалах справи міститься виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідач знімав готівкові кошти з кредитної картки, оплачував товари у магазинах, здійснював переказ коштів між власними рахунками, поповнював картковий рахунок, у тому числі кожнамісячний платіж “Оплата частками”, тощо. (а.с.106-122), з вказаної виписки також вбачається, що відповідач користувався усіма картками які були пере випущені банком на його ім`я (а.с. 150) 
Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, та не спростованого відповідачем, розмір заборгованості  ОСОБА_1    за тілом кредиту станом на 13.09.2017 року, а саме на час крадіжки, складає 1774 грн. 28 коп., заборгованість за відсотками відсутня, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь  банку. 
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” у повному обсязі, не знайшовши правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за тілом кредиту, яким фактично користувався відповідач.
Таким чином, рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог банку й стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приватбанк” заборгованості за кредитним договором б/н від 11.07.2007 року станом на 14 вересня 2017 року за тілом кредиту у розмірі 1774 грн. 28 коп. 
Вимоги банку про стягнення відсотків задоволенню не підлягають, оскільки як вбачається з анкети заяви №б\н підписаної відповідачем 11.07.2007 року визначена базова процентна ставка на рівні 3% річних (а.с.13), а розрахунок заборгованості за вказаним договором проведено банком у урахуванням 3,5% річних (а.с.6 -12)
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК Україн визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Разом з тим, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Тарифи банку, які викладені на банківському сайті httр://рrivatbank.ua/terms/pages/70/, та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua,/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодних підтверджень, що саме ці Тарифи та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви довідку про умови кредитування та витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафів. 
Отже, апеляційна скарга задовольняється частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, апеляційний суд виходить з норм ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_1 на користь банку судовий збір за апеляційне оскарження рішення суду в сумі 2643,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” – задовольнити частково.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2019 року скасувати в частині відмови у стягнені заборгованості за тілом кредиту.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 липня 2007 року станом на 14 вересня 2017 року за тілом кредиту - у розмірі 1774 грн. 28 коп. та судовий збір у розмірі 2643,00 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича 

Судді:                                                                         О.П. Варенко 

                                                                        О.В. Лаченкова