ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/6254/17                                        Головуючий суддя І інстанції Шинкарчук Я. А.
Провадження № 22-ц/818/1808/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                         - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря: Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на повторне заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Шинкарчука Я.А., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

26 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 22.09.2001 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі, на час звернення до суду шлюб між сторонами по справі розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.10.2017. За час спільного життя сторони по справі у 2012 році набули у спільну сумісну власність майно - легковий автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який на час розгляду цієї справи перебуває у власності ОСОБА_1 . Домовленості між колишнім подружжям щодо поділу зазначеного автомобілю немає, крім того, ОСОБА_1 в добровільному порядку не погоджується на поділ зазначеного автомобілю, в зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з відповідним позовом.
На підставі викладеного та уточнивши позовні вимоги 13 листопада 2017 року ОСОБА_2 остаточно просила:
- визнати легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- визнати рівними частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в праві власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, та такими, що складають по 1/2 частин автомобіля;
- поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом сумісної власності, визнавши за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобілю марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_2 гривень;
- стягнути з відповідача на користь позивача частку сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам.
Повторним заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено частково.
Визнано легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_3 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в праві власності на легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_3 , є рівними.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя:
- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини легкового автомобілю марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_3 , що становить 139 971 (сто тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) гривня 00 (нуль) копійок;
- залишено у приватній власності ОСОБА_1 легковий автомобіль марки Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_3 .
В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3320 (три тисячі триста двадцять) гривень 00 копійок.
Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету розмір надміру сплаченого судового збору за подання позовної заяви у сумі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень 00 копійок.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при прийнятті заочного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, проте не були доведені; зробив висновки які не відповідають обставинам справи.
Вказав, що 19.11.2019 у день постановлення судом заочного рішення суду просив судове засідання відкласти у зв`язку із раніше призначеному судовому засіданні у Печенізькому районним суд Харківської області, але суд проігнорував його заяву та порушив ч.3 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. 
Зазначив, що згідно 4.4 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Згідно ч.1 ст.12 зазначеного Закону, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. З аналітичної довідки про ринкову вартість майна від 10.11.2017 р. оцінка майна проведена в 2017р., а спірне судове рішення винесено у 2019 р., тобто, майже, через два роки після оцінки майна. При цьому, згідно п.2 Постанови КМУ від 21.08.2014 р. №358 сплив шестимісячний строк дії звіту про оцінку. 

Вказав, що проведена оцінка є неналежним доказом, оскільки, спірний автомобіль експертом не оглядався, його комплектація, стан та пробіг - не встановлені та не враховані, та, суб`єктом експертної оцінки зроблено оцінку іншої моделі автомобіля: спірний автомобіль (згідно наявної в справі інформації з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області) марки Renault Koleos 2011р. випуску, в той час як в аналітичній довідці про ринкову вартість майна від 10.11.2017 р. аналізується (відповідно до наявного в ній графічного зображення, т.1 а.с.25) автомобіль моделі 2008р. Також, суб`єкт експертної оцінки майна не зміг визначитись з типом двигуна та трансмісії оцінюваного автомобіля.
Зазначив, що ринкова вартість КТЗ ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон`юнктури ринку регіону. Згідно з принципами зміни вартості, попиту та пропозиції значення ринкової вартості є змінною за фактором часу величиною, яка залежить від коливань ринкових цін на КТЗ та його складники.
Посилається на те, що рішення суду не відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6- 2565цс16, де зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить заочне рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Вказала, що відповідач не заперечує проти того, що він знав про розгляд справи, отримав в суді копію позовної заяви та доданих до неї документів, однак не вчиняв передбачених законом дій, тим самим затягуючи судовий процес.
Наведені відповідачем заперечення проти позову належним чином не підтверджені доказами. 
Зазначила, що cуд першої інстанції, застосовуючи такий спосіб поділу неподільної речі, як присудження одному із подружжя виплати компенсації вартості відповідної частки, правильно виходив з положень ч.5 ст. 71 СК України, що не передбачає внесення попередньо іншим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, оскільки саме позивач відмовляється від визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя і погоджується на отримання грошової компенсації. Такий спосіб поділу спільного сумісного майна з припинення права сумісної власності подружжя на спірні об`єкти також передбачено ч.2 ст. 364 ЦК України.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Апелянт відповідач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.
Представник позивача адвокат Золотухіна І.В. подала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на свою хворобу, враховуючи карантин в Україні, документів на підтвердження своєї хвороби до суду не надала (а.с. 242). Суд апеляційної інстанції не вважає таку заяву обґрунтованою. Оскільки хвороба представника є непідтвердженою, ніщо об`єктивно не заважало адвокату за рахунок правового механізму, передбаченого ст. 212 ЦПК України взяти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, перебуваючи поза межами суду апеляційної інстанції. Представниця позивача у цьому питанні не виявила розумної наполегливості, тому колегія суддів не вважає зазначену у заяві причину відкладення розгляду справи поважною. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним, доказів того, що автомобіль придбано в період шлюбу та презюмується право спільної сумісної власності. 
Вказана позивачем вартість майна визначена суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА-КОНСАЛТИНГ» у відповідній довідці від 10.11.2017, та враховуючи, що інших доказів їх вартості, відмінної від вказаної, відповідачем суду надано не було. При цьому суд задовольнив частково вимоги виходячи з того, що позивач просив стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля у сумі 140000 гривень, в той час як ринкова вартість автомобіля Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , відповідно до аналітичної довідки, становить 279942 гривень, таким чином половина його вартості буде становити у розмірі 139971 гривень. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Відповідно до змісту ст.60 Сімейного Кодексу України діє презумпція спільної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Таке майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , виданого 22.09.2001 міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували 22.09.2001 шлюб. Прізвища після реєстрації: чоловіка - ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_2 (а.с. 5 ,Т.1).
Зі змісту копії рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 р. вбачається, що шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 11, Т.1).
Згідно наданої на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2017 року з Регіонального центру Міністерства внутрішніх справ в Харківський області інформації встановлено, що за базами даних автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3 , оранжевого кольору, 03.07.2012 зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На вказаний транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію САК867327 та закріплено номерний знак НОМЕР_1 . Реєстраційні дії з транспортним засобом здійснено на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № НОМЕР_5 , оформленої 27.06.2012 ТОВ «СОЛЛІ ПЛЮС», підстави проведення реєстрації ТЗ знищено за терміном зберігання (а.с. 62, Т.1).
Спірний автомобіль Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , був придбаний сторонами у справі 03.07.2012, тобто у шлюбі.
Відповідачем в ході розгляду справи не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що вказаний автомобіль було придбано виключно за особисті (власні) кошти відповідача і відповідно є особистою приватною власністю останнього. 
Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то процесуальний обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.
Надані відповідачем під час апеляційного розгляду з цього приводу докази: копія договору дарування від 18 квітня 2012 року, згідно якому ОСОБА_1 зобов`язався безоплатно передати ОСОБА_1 у власність майнові права за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 12.12.2011р., укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Соллі Плюс» на суму 2500 00 грн.; копія Акту прийму - передачі від 27 червня 2012 року, згідно якому ТОВ «Соллі Плюс» передало ОСОБА_1 спірний автомобіль; копія рахунку-фактори від ТОВ «Полісся Мотор груп» від 17 липня 2012 року на ремонт автомобіля на суму 54888,21 грн. з ПДВ; калькуляція на ремонт автомобіля не лише не можуть бути новими доказами у розумінні ст. 367 ЦПК України з огляду на відсутність поважних причин затримки у їх вчасному поданні до суду першої інстанції, вони не є належними, допустимими та достатніми доказами того, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача і що він є його приватною власністю. 

Відповідно до копії аналітичної довідки про ринкову вартість майна, яку було зроблено суб`єктом експертної оцінки майна (кваліфікаційний сертифікат № 00098-х, виданий 09.06.2001) від 10.11.2017, вартість автомобіля Renault Koleos, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , становить 279942 гривень (а.с. 24-27, Т.1).
Наведені у доводах скарги заперечення проти дійсності та належності цього доказу не відповідають обставинам справи, не доведені і тому відхиляються судом першої інстанції.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( частина третя статті 61 СК України). 
Згідно статті 66 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення ( частина перша статті 71 СК України). 
Згідно з положеннями статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Однак згадана процедура внесення зацікавленою особою депозиту для відшкодування вартості частини майна є застосованою лише у випадку, якщо зацікавлена особа бажає припинення частки другого подружжя шляхом її викупу.
У даній справі навпаки стоїть питання про відступлення своєї частки у спільному майні подружжя іншому співвласнику, що не потребує попереднього внесення. У даному випадку є застосованою ч. 4 статті 71 СК України, згідно якої присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, а також норми ст.ст. 370, 372, 364 ЦК України, які застосовуються субсидіарно до норм СК України . 
Відповідно до статті 370 ЦК України:
1. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У частині другій статті 364 ЦК України  визначені правила виділу частки із майна, що є у спільній частковій або сумісній власності: якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (наприклад у разі неподільності майна, частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно необхідності відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосування до згаданої у скарзі постанови касаційного суду, яка не є релевантною до цієї справи.
Доводи апеляційної скарги шодо оцінки автомобіля, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку доказів на спростування ціни вказаній у аналітичній довідці не надав, клопотань про визначення вартості автомобіля не заявляв, свого звіту про оцінку не надав. Оцінка, яка була проведена позивачем без автомобіля не свідчить про те, що вона не є оцінкою.
Як вбачається з матеріалів справи він отримав заочне рішення від 14.03.2018 року, 02.04.2018 року (а.с.78) та ознайомився з матеріалами справи 24.04.2018 року (а.с.81), у тому числі із ухвалою про відкриття провадження у справі. 
18 квітня 2018 року ним була подана заява про перегляд заочного рішення від 14.03.2018 року. 18.06.2018 ОСОБА_1 приймав участь у судовому засіданні (а.с.103-104). 
05.07.2019 року отримав у суді позовну заяву та уточнену позовну заяву з додатками (довідковий лист до справи). Внаслідок цього у нього був обов`язок подати свої заперечення та докази з приводу позовних вимог ОСОБА_2 
ОСОБА_1  подав до суду  електронною поштою письмові пояснення (а.с.155-156).
В обгрунтування зазначив, що позов є безпідставними та необгрунтованим, оскільки вказаний автомобіль був придбаний відповідачем за власні кошти, які були позичені. Подружні стосунки між позивачем та відповідачем припинено у травні 2017 року, та з того часу проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Позивач разом з спільною дочкою сторін, залишилися мешкати у 3-кімнатній квартирі, яка належить батькам відповідача. Разом з тим, відповідачем було прийнято на себе зобов`язання по сплаті боргів за договорами позик, які є спільними боргами подружжя, що утворилась у період 2012-2016 роки. Також відповідачем вказано на безпідставність посилань позивача на довідку про ринкову вартість майна, оскільки фактично автомобіль не оглядався експертами, а тому не було враховано ряд значних обставин. Однак, ні підтвердження вказаних пояснень, а також нових доказів відповідачем надано не було.
На обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 також не надав доказів на підтвердження, що автомобіль який перебуває у його користуванні має іншу ціну ніж вважає суд. У справі відсутні відомості про те, що у нього були перешкоди поважного характеру для надання таких доказів протягом тривалого розгляду справи.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що розгляд справи судом першої інстанції було проведено за його відсутності, оскільки він не був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не зміг вчасно подати заперечення є обґрунтованим, однак не впливають на правильність вирішення спору з огляду на таке.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.  
З матеріалів справи вбачається, що зворотні повідомлення поверталися до суду першої інстанції з поміткою «за строком зберігання», у зв`язку з чим по справі ухвалено заочне рішення. ОСОБА_1 реалізував своє право на перегляд заочного рішення суду та подав відповідну заяву. Під час розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 з`явився у судове засідання тільки щодо перегляду заочного рішення від 14.03.2018 року, давав пояснення по суті спору, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, та заперечення проти доводів і міркувань інших учасників справи (а.с.103-104). Усі направлені судом повістки після цієї дати судового засідання не отримував, знаючи про розгляд справи, що свідчить про його наміри затягнути розгляд справи та є недобросовісною процесуальною поведінкою.
Доводи скарги про те, що ним 19.11.2019 року на електронну адресу суду було направлено заяву про перенесення розгляду справи, у зв`язку з його участю у судовому засіданні призначеному на цей же день у Печенізькому районному суді Харківської області, колегія суддів не приймає, оскільки він не був позбавлений можливості надіслати до справи свого представника. Крім того, у відповідача була процесуальна можливість надати свої докази до суду першої інстанції, відповідно до ст.ст.83,84 ЦПК України.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
З урахуванням того, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2020 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4200 грн., то він підлягає стягненню з нього, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення.
Реквізити для сплати судового збору: УК Основ`ян/мХар Основ`янсь/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37999628 ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) ; номер рахунку (IBAN):UA498999980313151206080020011 ; код класифікації доходів бюджету: 22030101, призначення платежу: *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ОСОБА_2 (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від 19.11.2019 (Дата оскарження справи) по справі № 635/6254/17 (Номер справи), Харківський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375,  381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Повторне заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 листопада 2019 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 на рахунок Харківського апеляційного суду: номер рахунку (IBAN): UA498999980313151206080020011, УК Основ`ян/мХар Основ`янсь/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37999628 ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) ; код класифікації доходів бюджету: 22030101 - відстрочений судовий збір у розмірі 4200 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 20 березня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В. Бурлака.

О.М.Хорошевський.