ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/1383/19
Провадження № 22-ц/4820/678/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
учасники справи: представник апелянта Лущевська О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2019 року (суддя Бондарчук Л.А.) за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький, орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення,
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що капітан ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині – польова пошта НОМЕР_2 на посаді штурмана ланки авіаційної ланки 2 авіаційної ескадрильї.
Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 квітня 2017 року №-322/1/5дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних силах України в 2017 році», військова частина – польова пошта НОМЕР_2 з 01 липня 2017 року перейшла на умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 ».
Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 26 вересня 2007 року №437 п.3 було затверджено спільне рішення командування та житлової комісії в/ч  НОМЕР_1 про надання військовослужбовцю ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 однокімнатної службової квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачі вселилися у вказану квартиру на підставі ордера на жиле приміщення № 589 від 27 вересня 2007 року, виданого згідно рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 26 вересня 2007 року №437 п.3.
Наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України від 23 листопада 2016 року №516 капітана ОСОБА_1 було призначено на посаду льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки вертолітної ескадрильї військової частини – польова пошта НОМЕР_3 (м. Новий Калинів, Самбірський район, Львівська область).
Позивач вказував, що у спірній квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, внаслідок неодноразових перевірок стану житлових умов вказаної квартири було встановлено, що у квартирі проживають лише дружина та син ОСОБА_1 , водночас, він сам у службовій квартирі не проживає, оскільки працює у іншому населеному пункті.
За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 переміщений до нового місця служби в інший населений пункт, тому він підлягає виселенню з службової квартири АДРЕСА_2 з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 липня 2019 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_2 має статус службової. В зазначену квартиру на відповідній правовій підставі заселено ОСОБА_1 як військовослужбовця та членів його сім`ї. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі, на момент звернення до суду з позовом має вислугу на службі більше 10 років, доказів щодо забезпечення його іншим житлом суду не надано, за таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд вважав, що виселення відповідачів із займаного ними службового житлового приміщення призведе до непропорційного втручання у їх право на житло.
В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані звільнити займане ними службове житлове приміщення у разі переміщення по службі, яке пов`язане з переїздом до іншого населеного пункту. 
Апелянт також зазначає, що оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_1 виконав обов`язок щодо здачі службового житла, суд мав закрити провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, так як відсутній предмет спору. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення також не враховано заяву ОСОБА_1 про визнання позову, а також повідомлення про здачу відповідачем спірної квартири.
Представник апелянта ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Треті особи Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький, орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що з 27 жовтня 2006 року по 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем служби.
Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 26 вересня 2007 року №437 п.3 затверджено спільне рішення командування та житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про надання ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 однокімнатної службової квартири АДРЕСА_2 . 
На підставі зазначеного рішення міської ради ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , видано ордер на однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 . 
На підставі ордера на жиле приміщення №589 від 27 вересня 2007 року відповідачі вселилися у спірну квартиру.
За наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України від 23 листопада 2016 року №516 капітана ОСОБА_1 було призначено на посаду льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки вертолітної ескадрильї військової частини – польова пошта НОМЕР_3 (м.Новий Калинів, Самбірський район, Львівська область).
Згідно письмового висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 04 жовтня 2019 року, враховуючи необхідність дотримання житлових прав дитини ОСОБА_3 , орган опіки та піклування заперечує щодо виселення із службового житла цієї дитини без надання іншого жилого приміщення.
Як передбачено п.1 ст.12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців – осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок).
Відповідно до п.7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
За змістом п.14 Порядку службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.
Згідно п. 19 Порядку у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
За змістом ч.1 ст.118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно з ч.1 ст.124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Із положень ст.125 ЖК Української РСР слідує, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 понад десять років проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , яка виділила йому службове житлове приміщення. Сім`я ОСОБА_5 потребує поліпшення житлових умов і перебуває на квартирному обліку. Відомостей про те, що відповідач забезпечений постійним житлом за новим місцем служби позивач не надав, а матеріали справи таких відомостей не містять.
Доводи в/ч НОМЕР_1 про те, що мають місце підстави для виселення відповідачів із займаної ними службової квартири без надання іншого жилого приміщення, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що вислуга років/стаж роботи ОСОБА_1 у Збройних Силах України складає понад 10 років лише у військовій частинні НОМЕР_1 , та врахувавши висновок виконавчого комітету Старокостянтинівської міської рад від 04 жовтня 2019 року, яким визнано недоцільним виселення дитини ОСОБА_3 , 2008 року народження, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому судом першої інстанції правильно відмовлено у прийнятті визнання ОСОБА_1 позову, оскільки визнання останнім позову порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а саме відповідачів ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 . Зазначеними відповідачами заяви про визнання позову не подавалося до суду.
Також не впливають на висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник військової частини НОМЕР_1 надав акт приймання-передачі житлового приміщення від 17 жовтня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а Стакокостянтинівська ЖЕК прийняла житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року (справа №456/647/18, провадження №61-2018св19).
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судового збору відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 червня 2020 року.

Судді:                                                                 Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

       О.І. Ярмолюк