Ухвала
Іменем України
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 221/5677/17
провадження № 51-682 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, стосовно ОСОБА_5 ,
встановив: 
За вироком Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального Кодексу України (далі – КК України), і призначено йому покарання  у вигляді позбавлення волі на строк  3  роки; за ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік.  На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк  3  роки. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення. Вирок Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник просить зазначені судові рішення змінити та звільнити засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, посилаючись на те, що зазначені судові рішення підлягають зміні через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Зазначає, що судом не взято до уваги ті обставини, що ОСОБА_5 є особою, що виховувалась в інтернаті без батьківського піклування, є інвалідом з дитинства, крім того, перебуває на диспансерному обліку із спостереженням і лікуванням у психіатра, страждає на слабоумство у формі легкої розумової відсталості, що підтверджено довідкою інваліда, висновком судово-психіатричної експертизи та іншими доказами.
Разом із поданою касаційною скаргою, захисник подав заяву про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження. Вказану заяву захисник мотивував неможливістю виготовлення документів у паперовій формі за відсутності електричного струму в електромережах унаслідок їх пошкоджень.
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску.
Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи  труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.
Колегія суддів, перевіривши доводи заяви захисника, вважає, що строк на касаційне оскарження має бути поновлений, оскільки встановлено поважність причин його пропуску. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суді першої та апеляційної інстанції щодо визнання винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 309 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, погодився із висновками суду першої інстанції та вказав, що покарання, призначене обвинуваченому, відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки визначено в межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України, відповідно до положень загальної частини КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного, конкретних обставин даного провадження. На думку колегії суддів, по своєму виду і розміру призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є інвалідом 3-ої групи з дитинства, за місцем проживання характеризується з негативного боку, зловживає спиртними напоями, підтримує стосунки з особами, які ведуть антигромадський та аморальний спосіб життя, перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра, на диспансерному обліку у лікаря нарколога не перебуває, не судимий в силу ст. 89 КК України, не працює. Згідно досудової доповіді органу з питань пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.
Правовий інститут звільнення від відбування призначеного покарання, метою якого є виправлення особи без її фактичної ізоляції від суспільства, втілює в собі правовий засіб, за допомогою якого держава може без суттєвого порушення прав особи піддати її кримінально-виконавчому впливу, для забезпечення виправлення даної особи та зневолювання її криміналізованої поведінки. На думку колегії суддів апеляційного суду, застосування такого правового інституту, як звільнення від відбування призначеного покарання, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не буде ефективним та не сприятиме декриміналізації особистості обвинуваченого.
Були предметом апеляційного розгляду і доводи захисника, щодо наявності психічної хвороби у обвинуваченого. Суд апеляційної інстанції визнав їх таким, що не доводять необхідності застосування до нього правового інституту звільнення від відбування призначеного покарання, адже попри свою хворобу, обвинувачений ОСОБА_5 на момент вчинення злочинів по своєму психічному стану міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 808 від 09 серпня 2018 року. Крім того злочини обвинувачений ОСОБА_5 вчинював з умисною формою вини, що в свою чергу вказує на направлену злочинну діяльність обвинуваченого ОСОБА_5 .
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування  до засудженого визначеного апеляційним судом покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних  засад призначення покарання, встановлених  КК  України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування вироку Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року на підставах, передбачених  ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Заяву захисника  ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити захисникові строк на касаційне оскарження вироку Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, стосовно ОСОБА_5 .
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, стосовно ОСОБА_5 – відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                           ОСОБА_3