Постанова
Іменем України
 
10 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 750/5028/15-ц
провадження № 61-36548св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Онищенко О. І., Скрипки А. А.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) про захист прав споживачів та розірвання договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року №11180732000, а також про визнання договору недійсним.
Позивач обґрунтовував позов тим, що договір про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000 укладений між сторонами з порушенням статей 3, 8 Конституції України, статті 3 ЦК України щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення у текст договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Вважає, що основні умови спірного договору не ґрунтуються на вимогах національного законодавства щодо гарантування права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника як споживача банківських послуг, який є слабшим суб`єктом зазначених економічних відносин. Опрацювання проєктів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання правочинів недійсними відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 отримав грошові кошти за договором, своїм правом на відкликання згоди на укладення договору протягом чотирнадцяти календарних днів не скористався, з будь-якими заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення окремих положень договору не звертався та надаліздійснював платежі на виконання умов укладеного кредитного договору. Позивач підписав кредитний договір, додаток № 1 до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, а також про вартість кредиту та інші супутні послуги і тарифи. Намір позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 105 000, 00 дол. США під заставу нерухомого майна та фінансову поруку, його волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-які застереження до кредитного договору позивач під час його укладення не зазначав.
Під час підписання кредитного договору дотримані усі вимоги чинного законодавства: досягнуто згоди з усіх істотних умов договору щодо мети, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; видів (способів) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткових ставок; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. 
Також суд першої інстанції зробив висновок, що умови кредитного договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому такі умови банку цілком узгоджуються із вимогами чинного законодавства. Суд також зазначив, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис. На момент підписання договору позивач був вільним у виборі валюти кредитування. Таким чином, укладаючи кредитний договір, позивач розумів, що існує ризик, пов`язаний зі зміною валютного курсу, і він свідомо його прийняв, зважаючи на меншу відсоткову ставку за кредитом в доларах США, ніж у гривнях.
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 28 липня 2010 року № 4 до договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000, укладеного між сторонами, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині. Визнано недійсною додаткову угоду від 28 липня 2010 року № 4 до договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000, укладеного між сторонами. В іншій частині рішення залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 14 листопада 2016 року № 13097/13098/16-32, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник в особі представника _ (підпис/М.П.) та в графі «Позичальник ОСОБА_1 _ (підпис/М.П.)» у додатковій угоді від 28 липня 2010 року № 4 до договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Оскільки у заяві про зміну предмета позову ОСОБА_1 оспорювалася справжність його підпису у додатковій угоді від 28 липня 2010 року № 4 та заявлено вимогу й щодо визнання недійсною додаткової угоди від 28 липня 2010 року № 4, і заявлені вимоги у зазначеній частині знайшли своє підтвердження у висновку експертів, наявні підстави для визнання цієї додаткової угоди недійсною, оскільки волевиявлення учасника правочину за відсутності його підпису не можна вважати вільним та таким, що відповідає його волі, особливо за умови заперечення учасником правочину факту укладання цього правочину.
В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зокрема, з тих підстав, що на час укладення кредитного договору в ньому відображені відомості про реальну процентну ставку за кредитом.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у червні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у позові й ухвалити нове рішення.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що основні засади дотримання банками захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, зокрема, обов`язки банків, визначаються Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила). Пунктом 3.8 цих Правил передбачено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Таким чином, включення в кредитний договір істотних умов, передбачених пунктом 3.8 Правил, на переконання ОСОБА_1 , є обов`язком банку, а відсутність таких умов у кредитному договорі була підставою для відмови у позові саме з тих підстав, що договір є неукладеним.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у червні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» 
(далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11180732000.
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору банк надав позивачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 105 000, 00 дол. США, а позивач взяв на себе зобов`язання повернути кредит в іноземній валюті та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, визначених цим договором, не пізніше 07 липня 2028 року.
Додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000 визначено графік погашення кредиту.
02 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №11180732000-1 до договору про надання споживчого кредиту, якою змінено додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 10 липня 2007 року № 11180732000 і викладено його у новій редакції. 
23 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою встановлено новий строк повернення кредиту і викладено додаток № 1 до договору в новій редакції.
27 липня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору, якою змінено додаток № 1 до договору і викладено його в новій редакції.
28 липня 2010 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №4 до договору про надання споживчого кредиту, якою перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати процентів за договором.
Відповідно до пункту 7.12 кредитного договору зазначено, що позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами кредитного договору, підтвердив свої права та обов`язки і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови кредитного договору, а також, що всі умови кредитного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими стосовно нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, судами встановлено, що під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.
Позивачу надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена Законом України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов`язання відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується випискою за кредитним договором та письмовою заявою позивача про те, що станом на початок 2015 року за кредитним договором ним сплачено 386 497, 00 грн.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
Положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами, сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит грошових коштів саме на тих умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.
Доводи заявника про те, що спірний кредитний договір фактично не був укладений і саме це мало би бути підставою для відмови у позові, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки, по-перше, такі обставини не були визначені як фактичні підстави позову під час звернення із відповідною заявою до суду першої інстанції, відповідно, зазначене питання не було предметом розгляду справи, при цьому, по-друге, судом встановлено наявність усіх істотних умов у кредитному договорі, що виключало визнання його неукладеним з цих підстав.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, та необхідності надання оцінки доказам, що згідно зі статтею 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи у суді касаційної інстанції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2017 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

В. В. Яремко