ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 628/3488/19                                        Головуючий суддя І інстанції Гетьман Л. В.
Провадження № 22-ц/818/2377/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільих справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.,
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря: Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Гетьман Л.В., по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
встановив:

18 листопада 2019 року представник ТОВ «Українська факторингова компанія» звернувся до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що  14.09.2011 року ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 710/687/11 з ОСОБА_4 , відповідно умов якого Банк надає позичальнику кредит у розмірі 84 900,00 грн., а позичальник приймає його та зобов`язується повернути кредитні кошти та плату за користування кредитом. 
В забезпечення виконання умов кредитного договору, ОСОБА_4 передав в заставу банку належне йому на праві власності рухоме майно - автомобіль марки СНЕRУ М11, 2011 року випуску, колір - сірий, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .
09 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 09/10/18, відповідно до умов якого право вимоги виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 710/687/11 від 14.09.2011 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».
ТОВ «Українська факторингова компанія» набуло статусу Заставодержателя відносно предмета застави - автомобіля марки CHERY. 2011 року випуску, колір - сірий, державний номер НОМЕР_1 . 
Боржник - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися наступні спадкоємці: син померлого ОСОБА_1 , дружина померлого - ОСОБА_2 , колишня дружина - ОСОБА_3 для своїх малолітніх дітей. 
На адресу спадкоємців було направлено лист-претензію, за яким позивач пред`явив до них вимоги, однак жодних дій останніми не вчинено.
Станом на 09 жовтня 2018 р. заборгованість складає 11105, 78 грн.
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Українська факторингова компанія» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи. 
Вказано, що боржник - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися наступні спадкоємці: син померлого ОСОБА_1 , дружина померлого - ОСОБА_2 , колишня дружина - ОСОБА_3 для своїх малолітніх дітей. 
Зазначив, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що відповідачі є спадкоємцями померлого боржника, і ТОВ «Українська факторингова компанія» правомірно звернулося до спадкоємців померлого боржника.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до правил ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. При цьому директор ТОВ «Українська факторингова компанія» Мала І . В. просить розглянути скаргу без участі представника апелянта. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано доказів, що відповідачі є належними за цим позовом ТОВ «Українська факторингова компанія».
Колегія суддів не погоджується з мотивами, на підставі яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. 
Судом встановлено, що 14 вересня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» уклав кредитний договір з ОСОБА_4 відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 84900 грн., що підтверджується кредитним договором № 710/687/11 від 14.09.2011 р. (а.с.7-10).
Позичальник не дотримувався умов кредитного договору, а саме: не здійснював щомісячного погашення кредиту та не сплачував відсотки у розмірах та у строки, визначені договором.
В результаті не виконання боржником ОСОБА_4 зобов`язання станом на 09 жовтня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 11 105,78 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. (а.с. 19).
Згідно договору застави автотранспортного засобу № 710/687/11 від 14.09.2011 р. в забезпечення виконання умов кредитного договору, ОСОБА_4 передав в заставу банку належне йому на праві власності рухоме майно - автомобіль марки СНЕRУ М11, 2011 року випуску, колір - сірий, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 (а.с.13-16).
Боржник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч згаданій нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки у сукупності з іншими доказами наданому позивачем на підтвердження доводів позову повідомлення завідувача Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області від 28.03.2016 року за № 545/02-ц, з якого вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися наступні спадкоємці: син померлого ОСОБА_1 , дружина померлого - ОСОБА_2 , колишня дружина - ОСОБА_3 для своїх малолітніх дітей. Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого не видавались (а.с.20). 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За нормами ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
За роз`ясненнями, наведеними в п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, - при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.
Верховний Суд в своїй постанові від 18 вересня 2019 року, ухваленої за результатами розгляду касаційної скарги у справі № 640/6274/16-ц зазначив, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
-чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
-коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
-при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
-при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України.
Водночас, у відповідності до положень ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
 Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
  Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
   Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
   Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).
   Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України:
1. Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
2. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
3. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
4. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
За змістом ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України: 
1.норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; 
2.до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що у контексті вищевказаних норм матеріального права та згідно повідомлення з Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області від 28.03.2016 № 545/02-ц на заявлену позивачем претензію кредитора до спадкоємців померлого, яка надійшла до нотаріальної контори 28.03.2016 та долучена до спадкової справи № 600/2015, - після смерті боржника за договором кредиту та заставодавця ОСОБА_4 прийняли спадщину його син ОСОБА_1 , дружина та двоє мололітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який представляє їх мати та колишня дружина спадкодавця - відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 20).
Таким чином, в силу ст. ст. 1281, 1282 ЦК України відповідачі за заявленими у справі вимогами є належними.
Однак, позов є недоведений з огляду на відсутність у справі належних і допустимих доказів фактичної наявності спадкового майна, на яке можливо звернути стягнення за боргами спадкодавця. 
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Лише у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
До таких висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 березня 2019 року у справі № 360/1568/16-ц провадження №61-12563св18, від 19 червня 2019 року у справі № 286/2636/16-ц провадження №61-21016св18, від 04 липня 2019 року у справі № 320/5909/16-ц провадження № 61-30773св18.
У даній справі є докази щодо належності спадкодавцеві автомобіля, який він згідно договору передав банку у заставу в порядку забезпечення виконання свого основного зобов`язання за договором кредиту. 
Однак, всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивачем не надано до суду першої та апеляційної інстанції письмових доказів на підтвердження того, що згаданий автомобіль належав спадкодавцеві ОСОБА_4 на день його смерті та що увійшов до складу спадкової маси. За недоведеності складу спадщини звернення стягнення на спадкове майно відповідно до наведеної норми ст. 1281 ЦК України є безпідставним.
Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення боргу кредитором спадкодавця, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.
За приписами ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, який визначений у ст. 13 ЦПК України: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У справі відсутні відомості про те, що у позивача існували перешкоди у наданні відповідних доказів на підтвердження своїх вимог.
Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзив на неї.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
Згаданий у ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства за відсутності процесуальної активності позивача, визначеної приписами ст.ст. 12, 84 ЦПК України, унеможливлює витребування доказів за ініціативою судів першої та апеляційної інстанції.
Такий висновок щодо застосування наведених норм цивільного процесуального права був викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №360/1568/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №269/263/16-ц, від 04 липня 2019 року у справі №320/5909/16-ц, який суд апеляційної інстанції застосовує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив про розгляд справи без участі представника банку (а.с.51), а отже не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.
Разом з цим, протягом усього часу розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, клопотань про витребування доказів не заявляв, як і не надав доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлого ОСОБА_4 , проте мав можливість звернутися до суду із таким клопотанням.При цьому суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України надання доказів є процесуальним обов`язком і за відсутності поважних причин його не виконання, позивач позбавляється права надавати такі докази до суду апеляційної інстанції.
Крім того, згідно вищевказаної відповіді з нотаріальної контори у даному випадку позивач у досудовому порядку вже звертався з претензіями до спадкоємців боржника.
У постанові Верховного Суду України 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 зроблено правовий висновок, що згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Аналогічні висновки щодо застосування положень ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18).
Таким чином, у даному випадку судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.
Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справа № 645/3265/13-ц, який також підлягає до застосуванню у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України.
Таким чином позивач не довів необхідних і достатніх у розумінні ст. 1282 ЦК України підстав для задоволення позову щодо наявності спадкового майна та можливості звернення на нього стягнення, тому  у задоволенні позову слід відмовити з інших підстав, ніж вирішив суд першої інстанції.
З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріально права, доводи скарги частково спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду, та ухвалює нове, яким відмовляє у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» - задовольнити частково.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року- скасувати.
У задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» - відмовити, з інших підстав.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, які продовжуються на строк карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції «COVID-19», може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.