ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 р.	Справа № 520/6005/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Зеленського В.В. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
                                                             представників позивача: Гевка А.В., Голікова М.Г.
                                                             представника відповідача: Гончаренко А.С.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВК -Україна" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 21.11.19 року по справі № 520/6005/19
          за позовом       Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВК -Україна"  
          до       Головного управління Держпраці у Харківській області               
          про визнання протиправними та скасування припису і постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕВК-Україна" (далі за текстом - позивач, ТОВ "ЕВК-Україна"), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області (далі за текстом також - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень № ХК5558/1160/2НД/АВ/П від 24.04.2019;
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК5558/1160/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 16.05.2019.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 адміністративний позов ТОВ «ЕВК-Україна» залишено без задоволення.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "ЕВК-Україна" подало апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для його прийняття, встановлені в судовому рішенні обставини не доведені, судові висновки не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Судом не досліджені обставини, які вказують на безпідставність проведення інспекційного відвідування відповідачем, необґрунтованість та недійсність звернення ОСОБА_1 . Суд не з`ясував обставин складання акта інспекційного відвідування, не дослідив докази, що троє осіб назвали себе іншими іменами та обставин прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу. Суд безпідставно визнав встановленою обставину пред`явлення відповідачем співробітникам позивача направлення на проведення інспекційного відвідування. Висновки суду про тривалість інспекційного відвідування не відповідають обставинам справи. Суд помилково трактує скасовуючі повідомлення про прийняття на роботу як підтвердження допуску позивачем працівників до роботи без належного оформлення. Судові висновки про допущення дев`яти осіб до роботи без укладення трудового договору та належну організацію розгляду справи про накладення штрафу спростовується наданими позивачем документами та доказами. Суд не застосував ч.5 ст.2, абз.6 ст.3, ч.1 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та пункти 6, 10, 16, 30 Порядку №295, ст.628 Цивільного кодексу України, пункти 91, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009, а застосував п.8 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ № 295 від 26.04.2017 р. та ч.2 ст.12 Конвенції МОП №81від 1947 року, Типове положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого Наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26.01.2005 № 15. Суд безпідставно прийняв відзив та заперечення відповідача. Суд не надав оцінку доказам позивача, зокрема, щодо необґрунтованості оскаржуваної постанови та її прийняття на підставі неповних матеріалів інспекційного відвідування.
Позивач посилається також на те, що факт пред`явлення інспекторами Держпраці направлення на проведення інспекційного відвідування будь-кому із представників позивача не підтверджується жодним доказом, наявним у матеріалах справи. Єдиним законним варіантом дій інспекторів праці після виявлення відсутності керівника ТОВ «ЕВК-Україна» на місці проведення інспекційного відвідування було складання акта про неможливість проведення інспекційного відвідування відповідно до Порядку № 295. Безпідставне застосування п.8 Порядку №295 та ч.2 ст.12 Конвенції МОП № 81 від 1947 року та ігнорування судом положень Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» стало підставою для хибного висновку суду першої інстанції про законність проведеного інспекційного відвідування. Перед прийняттям рішення про наявність підстав для проведення державного заходу нагляду (контролю) орган контролю повинен впевнитися в обґрунтованості повідомлення про факт порушення законодавства про працю. Позивач не міг прийняти рішення про недопуск інспекторів праці до проведення інспекційного відвідування з подальшим оскарженням наказу про його проведення. Ігнорування судом першої інстанції положень абз.6 ст.3 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», п.6 Порядку №295 та не здійснення ним перевірки обставин, які стали підставою для проведення інспекційного відвідування, вказують на необґрунтованість та незаконність рішення.
Апелянт зазначає, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом. ГУ Держпраці розпочало здійснювати інспекційне відвідування 04.04.2019, яке було зупинене до 16.04.2019 і направлено вимогу позивачу надати документи для продовження проведення інспекційного відвідування. В цей день проведення інспекційного відвідування фактично було відновлено і встановлено, що позивач не надав необхідних документів, тому повторно прийнято рішення про зупинення проведення інспекційного відвідування до 24.04.2019 і направлено позивачу повторну вимогу про надання документів. 24.04.2019 ГУ Держпраці відновило проведення інспекційного відвідування, яке здійснювалося три дні. Натомість у п.10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ № 295 від 26.04.2017 р., визначено, що тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати двох робочих днів. Незастосування судом ч.1 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та п.10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ № 295 від 26.04.2017 р., а також ігнорування ним факту відновлення відповідачем проведення інспекційного відвідування 16.04.2019, призвело до хибних висновків про законність інспекційного відвідування та про законність актів, складених відповідачем за результатами такого незаконного заходу контролю.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач також зазначає, що акт інспекційного відвідування не є рішенням відповідача. Вимогу, якою позивача було зобов`язано надати документи до 24.04.2019 позивач оскаржив, що зупиняє її виконання до закінчення  розгляду скарги відповідно до п.30 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ № 295 від 26.04.2017 р. За два дні інспекційного відвідування інспектори праці виявили в приміщенні позивача 6 осіб, яким позивач надавав інформаційно-консультаційні послуги. Позивач надає всім бажаючим можливість опанувати навички нарізання та фасування овочів. Акти та докази оплати за надані послуги суд залишив без уваги. Предметом договорів між позивачем та учнями є навчання, а не стажування. На відеозаписах видно, як учні говорять про те, що вони ще не працюють, не отримують заробітну платню.  Позивач не здійснює перевірку кваліфікації працівника для подальшої роботи. Позивач надає послуги з навчання всім бажаючим без будь-якого зобов`язання працевлаштування. Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку відносин між позивачем та особами, які проходили навчання, безпідставно застосував ст.26 КЗпП України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази виникнення між позивачем і вказаними особами трудових відносин у період їхнього навчання.
Крім того, позивач зауважує на те, що позивач не отримав повідомлення про розгляд справи, направлене ГУ Держпраці 06.05.2019, суд не застосував положення пунктів 91, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, суд безпідставно прийняв відзив та заперечення відповідача, подані з порушенням строків, рішення суду прийняте на підставі недопустимих доказів, суд не надав оцінку доказам позивача, суд порушив розподіл тягаря доказування.
Апелянт просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні директор позивача та його представник повністю підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції - повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. 
Головне управління Держпраці у Харківській області зазначило, що в апеляційній скарзі позивач посилається на підстави позову, що не були заявлені до суду першої інстанції, в зв`язку з чим справа повинна розглядатись в розрізі предмета оскарження. На підставі звернення гр. ОСОБА_1 щодо здійснення ТОВ «ЕВК-Україна» господарської діяльності з використанням роботи працівників без належного оформлення трудових відносин, відповідно до наказу №640 від 03.04.2019 і направлення за фактичною адресою здійснення діяльності позивача відповідачем згідно з наданими законом повноважень проведено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю. З аналізу Порядку № 295 та Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» слідує, що в разі проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет фактичного допуску працівників до роботи без належного оформлення трудового договору, обов`язок попереднього повідомлення суб`єкта господарювання про проведення інспекційного відвідування відсутній. За змістом ч.3 ст.6 наведеного Закону за суб`єктом господарювання закріплено обов`язок ознайомитись з підставою проведення заходу державного контролю та отримати направлення. Під час інспекційного відвідування опитано 9 осіб, яких фактично було допущено до роботи без укладення трудового договору, що є порушенням ч.3 ст.24 КЗпП України. Відповідно до п.12 Порядку № 295 вимога інспектора про надання документів є обов`язковою для виконання, адміністрацією ТОВ «ЕВК-Україна» надавались численні заперечення до розпорядчих документів, на які надавались ґрунтовні відповіді. Предметом наданих позивачем договорів про надання інформаційно-консультаційних послуг є фасування та дозування овочів у тару. Управління Держпраці критично ставиться до вище зазначених договорів. В період випробування на працівника поширюється законодавство про працю. Згідно з п.29 Порядку №295 заходи до притягнення об`єкта відвідування до відповідальності вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень.
Відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що начальником Головного управління Держпраці у Харківській області В. Рожанським прийнято наказ від 03.04.2019 року № 640, яким вирішено розпочати захід державного контролю у формі інспекційного відвідування з 04.04.2019. Наказ прийнято відповідно до частин 4, 5 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877 від 05.07.2007, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 929, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядку №295), Наказу Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 № 1338 "Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.12.2017 за № 1500/31368, Положення про Головне управління Держпраці у Харківській області, затвердженого Наказом Державної служби України з питань праці № 84 від 03.08.2018, з дотриманням п. 10 Порядку №295.
Для проведення інспекційного відвідування на підставі наказу від 03.04.2019 року № 640 інспекторам праці Головного управління Держпраці у Харківській області видано направлення від 03.04.2019 за № 02.03-03/1167 на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування, як це визначено ч.2 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Інспекційне відвідування інспекторами праці Головного управління Держпраці у Харківській області (далі - ГУ Держпраці) було розпочато за фактичною адресою здійснення діяльності ТОВ «ЕВК-Україна», а саме: м.Харків, вул. Велика Панасівська, б. 185 Ж.
Інспекторами праці ГУ Держпраці 04 квітня 2019 року було розпочато захід державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ «ЕВК-Україна» на предмет додержання вимог законодавства про працю, в тому числі, фактичного допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ об`єктом відвідування за фактичною адресою здійснення діяльності.
У зв`язку із ненаданням для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів, а також відсутністю уповноваженої особи об`єкта відвідування за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, б. 185 Ж, 04 квітня 2019 року відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК5558/1160/НД від 04.04.2019 року, який направлено засобами поштового зв`язку на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-УКРАЇНА» разом із направленням №02.03-03/1167 від 03.04.2019 та вимогою про надання документів №ХК5558/1160/ПД від 04.04.2019 поштовим відправленням 6102228116920, про що свідчить опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та накладна АТ «Укрпошта» від 04.04.2019.
Вимогою про надання документів №ХК5558/1160/ПД від 04.04.2019 було зобов`язано керівника ТОВ "ЕВК-Україна" у строк до 10-00 годин 16.04.2019 року надати документи (перелік зазначений у вимозі), необхідні для проведення інспекційного відвідування. Строк проведення інспекційного відвідування зупинене до 16.04.2019 року. На виконання вимоги від 04.04.2019 року №ХК5558/1160/ПД не надано необхідні документи для проведення інспекційного відвідування.
16 квітня 2019 року, у зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК5558/1160/2НД від 16.04.2019, який було направлено засобами поштового зв`язку на юридичну адресу ТОВ "ЕВК-Україна", а саме: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 11-А кв.12, разом із вимогою про надання документів №ХК5855/1160/2ПД від 16.04.2019, якою зобов`язано керівника ТОВ "ЕВК-Україна"  у строк до 10-00 годин 24.04.2019 року надати документи (перелік зазначений у вимозі), необхідні для проведення інспекційного відвідування. Строк проведення інспекційного відвідування зупинене до 24.04.2019 року. На виконання вимоги від 16.04.2019 року №ХК5558/1160/2ПД не надано необхідні документи для проведення інспекційного відвідування.
24.04.2019 року інспектором праці складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 24.04.2019 №ХК5558/1160/2НД/АВ та Припис про усунення виявлених порушень від 24.04.2019 №ХК5558/1160/2НД/АВ/П, які направлено засобами поштового зв`язку на юридичну адресу ТОВ "ЕВК-Україна", а саме: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 11-А, кв.12, у зв`язку з неможливістю особистого вручення адміністрації ТОВ "ЕВК-Україна".
На виконання норм Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013, ГУ Держпраці 06.05.2019 було направлено позивачу Повідомлення про розгляд справи про накладання штрафу від 03.05.2019, № 0685 на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-Україна», а саме: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 11-А, кв.12, засобами поштового зв`язку, номер поштового відправлення 6102228428352.
На розгляд справи щодо накладення штрафних санкцій суб`єкт господарювання не з`явився, документів не надав.
За результатами розгляду справи про накладання штрафу, винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5558/1160/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 16.05.2019 року.
ТОВ ЕВК-Україна, не погодившись із вказаними приписом і постановою, звернулось до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в ході судового розгляду довів правомірність прийнятих рішень: припису і постанови та відповідність їх вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та безпідставними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.
Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 7 цього Положення).
Головне управління Держпраці у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Відповідно до пп. 5 п. 4 Положення Головне управління Держпраці у Харківській області здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Статтею 1 Закону України від 05.04.2007 №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон №877-V) визначено, що заходи державного нагляду (контролю) планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
За приписами ч.4 ст. 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
При цьому, відповідно до ч.5 ст. 2 Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України затверджено Порядок №295.
Зазначений Порядок, згідно з п.1, визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
За змістом п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.
Аналогічний висновок неодноразово викладався в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №2140/1828/18 та від 19.09.2019 у справі №808/3092/17.
Суд зважає на ту обставину, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №826/8917/17 постанову КМУ №295 визнано нечинною.
Водночас, за змістом ч.2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №826/8917/17 не містить застережень з цього приводу, то Постанова КМУ №295 вважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили цим судовим рішенням, тобто 14.05.2019.
Тому, норми вказаного вище акту Уряду України підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що були чинними на момент їх виникнення.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №420/5895/18.
В силу положень п.3 Порядку № 295, контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з аналізу зазначених норм, чинних станом на дату проведення інспекційного відвідування, слідує, що відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема, у формі інспекційних відвідувань. Інспектори праці, які є посадовими особами Держпраці та її територіальних органів, наділені контрольними повноваженнями на проведення інспекційних відвідувань, що підтверджується наявним службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.
В ході розгляду справи встановлено, що інспекційне відвідування ТОВ ЕВК-Україна» проводилось з метою перевірки додержання вимог законодавства про працю відповідно питань, зазначених у направленні від 03.04.2019 за № 02.03-03/1167 на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування.
Як вбачається з матеріалів справи, на адресу ГУ Держпраці надійшло звернення від громадянина ОСОБА_1 , датоване 18.03.2019 року (вх. № К-325), з проханням провести перевірку ТОВ «ЕВК-Україна» по факту допуску робітників без належного оформлення трудових відносин (т.3 а.с.183).
Пунктом 5 Порядку №295 встановлено, що інспекційні відвідування проводяться, зокрема: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги посилання представника позивача на те, що звернення громадянина ОСОБА_1 від 18.03.2019 року (вх. № К-325) є анонімним зверненням відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», виходячи з того, що за змістом ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.
Суд першої інстанції слушно зазначив, що звернення від 18.03.2019 року (вх. № К-325) відповідає вище вказаним вимогам.
Крім того, в силу ст.15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). 
За змістом ст.8 Закону України «Про звернення громадян» не підлягає розгляду і визнається анонімним лише письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство.
На переконання колегії суддів, звернення громадянина ОСОБА_1 від 18.03.2019 року (вх. № К-325) має всі реквізити, необхідні для його розгляду, відповідно до ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», підстав для визнання звернення таким, що не підлягає розгляду, не встановлено.
Колегія суддів також враховує, що на відповідача не покладено обов`язку верифікації, ідентифікації та відшукання особи заявника звернення, натомість покладено обов`язок перевіряти викладені у зверненні факти. 
Доводи апеляційної скарги наведеного судового висновку не спростовують.
З огляду на викладене, на підставі зазначеної в зверненні від 18.03.2019 року (вх. №К-325) інформації, відносно здійснення ТОВ «ЕВК-Україна» господарської діяльності з використанням роботи працівників без належного оформлення трудових відносин, з урахуванням пункту 6 Порядку №295, керівником ГУ Держпраці було прийнято рішення про проведення інспекційного відвідування, про що видано наказ № 647 від 18.04.2019 та направлення № 278/СМ1338 від 18.04.2019 на проведення інспекційного відвідування позивача.
Приймаючи до уваги, що пп.3 п.5 Порядку №295 надано право на проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за рішенням керівника органу контролю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про проведення відповідачем інспекційного відвідування позивача за наявності правових підстав для цього.
Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, суб`єкт господарювання наказ на проведення інспекційного відвідування не оскаржував, правом на недопуск контролюючого органу до проведення заходу державного нагляду (контролю) не скористався.
За таких обставин, посилання позивача на протиправність винесеного наказу обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає правильним неприйняття судом першої інстанції до уваги доводів позивача щодо завчасного неповідомлення про проведення інспекційного відвідування, оскільки норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Порядку №295 не покладають на відповідача обов`язку завчасного повідомлення про проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання.
Положенням ч.3 ст.6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Відповідно до п.8 Порядку №295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», що ратифікована Законом України № 1985-ІV від 08 вересня 2004 року (далі - Конвенція), інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: а) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; с) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: і) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; іі) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; ііі) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; іv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.
Інспектор праці відповідно до п. 11 Порядку №295 та ст. 12 Конвенції мають право за наявності посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення: під час проведення інспекційних відвідувань з питань неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених п.5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.
З приводу застосування наведеної Конвенції Верховний Суд в п.п. 24, 25 постанови від 21.10.2019 у справі №200/11885/18-а дійшов висновку, що Конвенція визначає безумовне дискреційне повноваження інспектора самостійно приймати рішення щодо необхідності проведення інспектування того чи іншого роботодавця для того, щоб переконатися в тому, що правові норми суворо дотримуються. Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено безпідставність застосування судом п.8 Порядку №295 та ч.2 ст.12 Конвенції до спірних правовідносин.
В апеляційній скарзі позивач вказує, що інспектори ГУ Держпраці відкрито заходили на територію підприємства, ігнорували вимоги охорони пред`явити документи, необхідні для проведення перевірки, не пред`являли такі документи представникам адміністрації підприємства (начальник виробництва, бухгалтер). 
Натомість, з відеозапису інспекційного відвідування 04.04.2019 вбачається, що начальник виробництва надала пояснення інспектору праці, бухгалтер відмовилася представлятися, а представник охорони зазначив про недійсність направлення і незаконність перебування інспекторів на території, але згодом, після ознайомлення з повноваженнями інспекторів праці, не заперечував проти проведення інспекційного відвідування (файл V90404-111623, час 09:40-11:55). 
Отже, відповідачем було доведено, що інспекторами праці за вищезазначеною адресою об`єкта інспектування пред`явлено службові посвідчення, направлення на проведення інспекційного відвідування співробітникам ТОВ «ЕВК-Україна».
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок небажання відповідальних працівників підприємства називати свої особисті дані та посади, встановити на місці інспекційного відвідування наявність уповноважених осіб для вручення їм направлення під розписку не виявлялося можливим, що підтверджується даними з відеозаписів, які містяться у справі.
Колегія суддів звертає увагу на суперечливу позицію позивача, який в п.1.3 позову зазначає, що на момент початку інспекційного відвідування, тобто 04.04.2019, на території ТОВ «ЕВК-Україна» не знаходилося жодної уповноваженої особи, яка могла вирішити питання про допуск інспекторів праці до проведення інспекційного відвідування, а в апеляційній скарзі посилається на присутність представників адміністрації підприємства (начальник виробництва, бухгалтер).
В свою чергу, зазначеними особами (начальником виробництва, бухгалтером) не повідомлялося інспекторам ГУ Держпраці про недопуск, акту недопуску до інспекційного відвідування не складалося, про що також свідчить відеозапис інспекційного відвідування.
Отже, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги непереконливими, зважаючи на те, що керівник позивача Голіков М.Г. був обізнаний 04.04.2019 про проведення інспекційного відвідування із телефонної розмови з працівницею Товариства ОСОБА_2 , як зазначено в п.1.2 позову, однак не з`явився за місцем інспекційного відвідування, ухилився від отримання направлення про проведення інспекційного відвідування, тому відповідач обґрунтовано відправив 04.04.2019 поштовим зв`язком направлення на проведення інспекційного відвідування на юридичну адресу позивача, докази чого наявні у справі.
Доводи апеляційної скарги із посиланням на п.16 Порядку № 295, що єдиним законним варіантом дій інспекторів праці після виявлення відсутності керівника ТОВ «ЕВК-Україна» на місці проведення інспекційного відвідування було складання акта про неможливість проведення інспекційного відвідування колегія суддів не знаходить обґрунтованими, зважаючи на те, що присутніми на об`єкті відвідування особами інспекторам праці надавалася інформація, необхідна для інспекційного відвідування, зокрема, письмові пояснення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача під час здійснення ним інспекційного відвідування ТОВ «ЕВК-Україна» , оскільки, як правильно встановлено в ході розгляду справи, такий захід державного нагляду та контролю фактично тривав два робочих дні, а саме: 04.04.2019 року та 24.04.2019 року, тоді як 16.04.2019 інспекційне відвідування не було проведено у зв`язку з ненаданням на вимогу від 04.04.2019 року №ХК5558/1160/ПД документів та інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, про що було складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК5558/1160/2НД від 16.04.2019, який направлено засобами поштового зв`язку на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-Україна» разом із вимогою про надання документів від 16.04.2019 №ХК5855/1160/2ПД у строк до 10-00 годин 24.04.2019 року. Тому строк проведення інспекційного відвідування було зупинене до 24.04.2019 року.
Зазначена позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним в п.75 постанови від 10.02.2020 у справі №857/6774/19.
24.04.2019 року інспектором праці складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 24.04.2019 №ХК5558/1160/2НД/АВ та оскаржуваний Припис про усунення виявлених порушень від 24.04.2019 №ХК5558/1160/2НД/АВ/П, які направлено засобами поштового зв`язку на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-Україна» у зв`язку з неможливістю особистого вручення адміністрації ТОВ «ЕВК-Україна».
За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем тривалості  інспекційного відвідування видаються неспроможними.
Отже, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилання позивача на порушення ГУ Держпраці дводенного строку проведення інспекційного відвідування.
При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про порушення ГУ Держпраці вимог чинного законодавства при проведенні інспекційного відвідування ТОВ «ЕВК-Україна» на предмет додержання вимог законодавства про працю.
Відтак, ключовим питанням при вирішенні справи є встановлення наявності або відсутності фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору або встановлення виконання робіт за цивільно-правовою угодою.
За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Укладення трудового договору передбачено в ст. 24 КЗпП України.
Щодо позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування припису про усунення виявлених порушень від 24.04.2019 №ХК5558/1160/2НД/АВ/П, слід зазначити таке.
Відповідно до п. 23 Порядку №295 припис є обов`язковим для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Згідно з положеннями п. 19 Порядку №295 припис про усунення порушень законодавства про працю складається виключно у разі їх виявлення.
Пунктами 24, 25 Порядку №295 передбачено, що в приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень, а після закінчення зазначеного у ньому строку усунення недоліків, здійснюється перевірка стану виконання припису, якщо об`єкт відвідування, тобто юридичні особи (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичні особи, які використовують найману працю, не надав відповідь або надав її в обсязі, недостатньому для підтвердження факту усунення виявлених порушень.
Отже, обов`язковою умовою можливості виконання припису є наявні порушення законодавства про працю, виявлені інспектором праці під час інспекційного відвідування, які мають бути усунені.
З наявних матеріалів справи вбачається, що за наслідками проведеного інспекційного відвідування виявлено порушення законодавства про працю, а саме ч.3 ст. 24 КЗпП України - 9 працівників фактично було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з тим, що за результатами інспекційного відвідування інспекторами праці правомірно складено Акт інспекційного відвідування №ХК5558/1160/2НД/АВ від 24.04.2019 року та Припис про усунення виявлених порушень №ХК5558/1160/2НД/АВ/П від 24.04.2019 року, в якому позивача зобов`язано усунути порушення, встановлені за наслідками інспекційного відвідування, що свідчить про правомірність винесення оскаржуваного припису.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5558/1160/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 16.05.2019 року.
Під час інспекційного відвідування ТОВ «ЕВК-Україна» встановлено, що працівники: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В ході інспекційного відвідування під відеофіксацію у громадянки ОСОБА_9 було відібрано пояснення, в яких вона повідомила, що здійснює фасування овочів, працює на ТОВ «ЕВК-Україна», здійснює фасування овочів тиждень з режимом роботи з 8 години до 16 години, без офіційного оформлення; ОСОБА_12 станом на дату проведення інспекційного відвідування повідомила, що вона є стажером, працює тиждень з 08:00 до 17:00 фасовщиком, заробітну плату не отримувала, договір не оформлювала.
В судовому засіданні ОСОБА_9 було допитано в якості свідка. На поставлені судом та сторонами питання свідок повідомила, що працювала на ТОВ "ЕВК-Україна" з 01 чи 02 травня по серпень 2019 року. 04.04.2019 року знаходилась на стажуванні, на якому її навчали роботі. Прийшла на співбесіду до позивача, оскільки шукала роботу. Під час співбесіди їй було запропоновано повчитися, про що було підписано договір. Навчання проводила майстер. Методичні документи та навчальні матеріали не надавалися. Навчалася 3-4 дні. Оформили з 04.05.2019 року. 04.04.2019 року під час проведення перевірки перевіряючі зайшли до приміщення, підходили до працівників, ставили запитання про особу працюючих та чим займаємось. Працівники розписалися в поясненнях, які надали. Особисто свої пояснення не записували, паспорт не пред`являли. Писали пояснення інспектори, працівники після ознайомлення з записаним підписували. До надання пояснень не примушували. Станом на момент інспектування знала не всіх, хто працював. Знає: ОСОБА_13 , Кладінову, Павлову. Інших не знає.
З матеріалів відеозапису вбачається, що під час здійснення інспекційного відвідування ОСОБА_9 перебувала у виробничому приміщенні разом з іншими особами та фактично здійснювала нарізання овочів. Вказані особи в своїх поясненнях також зазначили, що вони є стажерами.
З огляду на наведене судом першої інстанції вірно встановлено відсутність будь-кого з працівників підприємства, який міг би виступати в якості майстра, що навчав або показував як належить робити нарізку овочів.
Визначальним підґрунтям спору між сторонами є оцінка угод, укладених позивачем із фізичними особами щодо яких відповідачем встановлено допуск до роботи без укладення трудового договору.
Матеріали справи містять договір про надання інформаційно-консультативних послуг №01/04-С від 01.04.2019, за яким Виконавцем виступає - ТОВ «ЕВК-Україна» в особі Генерального директора Голікова Максима Геннадійовича, а ОСОБА_9 - Стажер.
Відповідно до п.1.1. цього Договору, Виконавець зобов`язується надати Стажеру інформаційно-консультаційні послуги, визначенні в п.1.2 цього Договору, а Стажер зобов`язується оплатити ці послуги у строки та в обсязі, що передбачені цим Договором.
Зазначеним договором також визначено, що послуги за даним Договором включають в себе:
- Надання роз`яснень щодо методики, технології фасування овочів у тару.
- Проведення майстер класів з фасування овочів у мішки тощо вручну як без зважування, відмірювання та оформлення, так і з відмірюванням за заданим обсягом, масою або кількістю:
- Консультування щодо використання обладнання, необхідного для виконання робіт з фасування овочів;
- Консультування щодо використання засобів механізації, необхідних для виконання робіт з фасування овочів;
- Інші послуги за погодженням Сторін.
Відтак, умовами зазначеного договору не передбачено допуск стажера до роботи або здійснення ним безпосередньо дій, щодо яких надається послуга.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що предметом договорів між позивачем та учнями є навчання, а не стажування, адже вони суперечать змісту самих договорів, де ТОВ «ЕВК-Україна» є Виконавець, а фізична особа - Стажером, права і обов`язки саме стажера визначено умовами договорів.
Крім того, судом першої інстанції було вірно встановлено факт перебування ОСОБА_9 на робочому місці та фактичне самостійне здійснення роботи. При цьому, факту проведення в даний час майстер-класів або консультування стажера судом виявлено не було.
Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Аналогічну умову визначено в п.1.6 договору про надання інформаційно-консультативних послуг №01/04-С від 01.04.2019.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, обґрунтовано не прийняв до уваги пояснення позивача відносно того, що 04.04.2019 року ОСОБА_9 перебувала на території ТОВ «ЕВК-Україна» в якості стажера за цивільно-правовим договором.
Крім того, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тобто, до початку роботи працівника інформація про його зарахування має бути подана до Державної фіскальної служби або її територіальних органів.
Отже, дата наказу про прийняття працівника на роботу та дата початку роботи працівника не співпадають.
Враховуючи положення ст. 24 КЗпП України, прийнято Постанову Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 р. № 413 "Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу" (далі - Постанова № 413), якою передбачено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.
В додатку до Постанови № 413, у графах 8 та 9 форми повідомлення про прийняття працівника на роботу подається інформація про дату видання наказу та дату виходу на роботу та в графі 10 зазначається дата формування повідомлення.
До відповіді на відзив позивачем долучено копії заяв ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 від 04.04.2019 та наказу № 61-ок від 04.04.2019 про прийняття на роботу зазначених осіб з 05.04.2019, копію заяви ОСОБА_3 від 04.04.2019 щодо неможливості працювати на підприємстві позивача з 05.04.2019 і наказу №61/1-ок від 04.04.2019 про відміну наказу 61-ок п.1 та повідомлення про прийняття працівника на роботу (початкове), відносно наведених осіб зазначено інформацію «дата видання наказу 04.04.2019; дата початку роботи 04.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 04.04.2019» (т.3 а.с.124-130). 
В подальшому позивачем до додаткових пояснень, як додаток було долучено повідомлення про прийняття на роботу (початкове), відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_5 зазначено іншу інформацію «дата видання наказу 04.04.2019; дата початку роботи 05.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 02.05.2019», а також долучено повідомлення про прийняття працівника на роботу (скасовуюче), відносно цих же осіб зазначено інформацію «дата видання наказу 04.04.2019; дата початку роботи 04.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 02.05.2019».
Аналогічні повідомлення надані позивачем відносно ОСОБА_6 .
Тобто, дата наказу про прийняття працівника на роботу та дата початку роботи працівника співпадають, не відрізняються.
Наявні у справі Договори про надання інформаційно-консультативних послуг №01/04-2-С від 01.04.2019 ( ОСОБА_6 ), №01/04-3 від 01.04.2019 ( ОСОБА_7 ), №03/04-С від 03.04.2019 ( ОСОБА_3 ), №04/04-2-С від 04.04.2019 ( ОСОБА_5 ), №23/04-С від 23.04.2019( ОСОБА_4 ) аналогічні за змістом із договором з ОСОБА_9 .
Щодо зазначених в договорах стажерів судом також встановлено відсутність будь-кого з працівників позивача, який міг би виступати в якості майстра, що надавав послуг, які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_10 04.04.2019 надала пояснення інспекторам праці в перший день інспекційного відвідування за адресою здійснення господарської діяльності позивача, що здійснює нарізання овочів, зазначила, що перебуває на стажуванні 4 день, режим роботи з 8 години до 17 години, вихідний субота, на запитання інспектора чи укладала вона цивільно-правовий договір чи трудовий договір, остання зазначила, що не укладала.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги пояснень позивача, що зазначена особа насправді є іншою особою, виходячи з того, що матеріали справи містять відеозапис та письмові пояснення власноручно підписані ОСОБА_10 . Під час здійснення інспекційного відвідування вказана особа перебувала у виробничому приміщенні разом з іншими особами та фактично здійснювала нарізання овочів.
ОСОБА_8 також 04.04.2019 надала пояснення інспекторам праці, що стажується з 03.04.2019 року, з режимом: з 8 години до 18 години, вихідні дні - субота, неділя, заробітну плату не отримувала.
ОСОБА_11 в перший день інспекційного відвідування за адресою здійснення господарської діяльності позивача надала пояснення інспекторам праці, що трудовий договір не укладала, документи не підписувала, перший день стажується з режимом з 8 години до 18 години, з понеділка по суботу, неділя - вихідний. Вона перебувала у виробничому приміщенні разом з іншими особами та фактично здійснювала нарізання овочів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги пояснень позивача, що зазначена особа насправді є іншою особою, виходячи з того, що матеріали справи містять відеозапис та письмові пояснення власноручно підписані ОСОБА_11 .
Зазначені особи в своїх поясненнях вказали, що вони також є стажерами, хоча майстра, який навчав або показував як належить робити нарізку овочів не було.
ОСОБА_7 надав пояснення інспекторам праці, що працює вантажником з 01.04.2019 року на ТОВ «ЕВК-Україна», з режимом роботи з 8 години до 18 години, вихідні дні - субота, неділя, трудовий договір не укладався.
Суд першої інстанції слушно не взяв до уваги пояснення позивача, що ОСОБА_7 в дні проведення інспекційного відвідування 04.04.2019 року знаходився на території ТОВ «ЕВК-Україна» в якості стажера, а 24.04.2019 року - в якості найманого працівника на посаді вантажника, оскільки позивачем до відповіді на відзив, як додаток було долучено повідомлення про прийняття працівника на роботу (початкове), відносно цієї особи зазначено інформацію «дата видання наказу 08.04.2019; дата початку роботи 09.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 08.04.2019», а в подальшому позивачем до додаткових пояснень, як додаток було долучено повідомлення про прийняття на роботу (початкове), відносно ОСОБА_7 зазначено іншу інформацію «дата видання наказу 08.04.2019; дата початку роботи 09.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 02.05.2019» також долучено повідомлення про прийняття працівника на роботу (скасовуюче), відносно ОСОБА_7 зазначено інформацію «дата видання наказу 08.04.2019; дата початку роботи 09.04.2019; дата формування повідомлення у страхувальника 02.05.2019».
З матеріалів справи також вбачається, що 24.04.2019 року під час здійснення інспекційного відвідування ОСОБА_3 перебувала у виробничому приміщенні за адресою здійснення господарської діяльності позивача разом з іншими особами та фактично здійснювала нарізання овочів, надала пояснення інспекторам праці, що здійснює фасування овочів на ТОВ «ЕВК-Україна», на посаді фасувальника знаходиться приблизно місяць, режим роботи 5 днів на тиждень, з 9 години до 18 години, обідня перерва з 12 години до 13 години, вихідні дні - субота, неділя. Так само ОСОБА_4 фактично здійснювала сортування та нарізання овочів та надала пояснення інспекторам праці, що перебуває на стажуванні з 24.04.2019 року. Аналогічно ОСОБА_6 здійснювала сортування на нарізання овочів разом з іншими особами. ОСОБА_5 фактично здійснювала сортування на нарізання овочів. На запитання інспекторів повідомила, що вона працює на підприємстві, трудові відносини оформлені, договір укладений.
Виконувані зазначеними особами функції були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій. Під час судового розгляду встановлено відсутність будь-кого з працівників підприємства, який міг би виступати в якості майстра, що надавав послуги.
Отже, вказані цивільно-правові договори не є достатніми доказами, які б підтверджували існування між позивачем та фізичними особами цивільно-правових відносин та спростовували факт допуску позивачем зазначених осіб до роботи без укладення трудового договору.
Дослідивши договори послуг, колегія суддів вважає договори такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ними, адже фактично між сторонами цих правочинів встановлено трудові відносини.
Інспекторами праці зафіксовано виконання фізичними особами роботи працівників в процесі виробництва, а саме: нарізання, сортування, фасування (укладання) овочів та їх вантаження, що підпадає під визначені Класифікатором професій, затвердженим Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 (ДК 003:2010) професійні назви робіт, а саме: вантажник код КП 9333, код ЗКППТР 11768; укладальник сировини - 8261/19291; укладальник-пакувальник - 9322/19293; сортувальник у виробництві харчової продукції (плоди, овочі та подібні продукти) - 7414/18637. 
Надані позивачем акти та дві квитанції оплати послуг 16.05.2019 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.3 а.с.123, 152) не доводять фактичне надання послуг та не спростовують факт допуску ТОВ «ЕВК-Україна» до роботи працівників без укладення трудового договору.
Суд апеляційний інстанції вважає, що позивачем штучно створено надані до суду докази з метою уникнення відповідальності, про що також свідчить суперечлива позиція позивача у справі. 
Зазначене спростовує доводи скаржника про безпідставне визначення цивільних відносин між позивачем та вказаними вище особами як трудових.
Верховний Суд в постановах від 24 жовтня 2019 року у справі №804/6962/17 (п.31) та від 25 листопада 2019 року у справі №620/392/19 (п.32) зазначив: «Суд має наголосити на тому, що дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації правам фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічно оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо».
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 04.04.2019 року і 24.04.2019 року ТОВ «ЕВК-Україна» допустило до роботи 9 осіб без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ, чим порушило норми ч.3 ст. 24 КЗпП України.
Крім того, загальна норма щодо навчання з питань охорони праці та проведення інструктажів під час прийняття на роботу і в процесі роботи закріплена ст. 18 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої працівники повинні проходити за рахунок роботодавця інструктаж, навчання з питань охорони праці, з надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки у разі виникнення аварій.
Вимоги щодо порядку стажування (дублювання) і допуску працівників до самостійної роботи визначено в розділі 7 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого Наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26.01.2005 р. № 15 (далі - Типове положення).
Згідно з п. 7.1 Типового положення новоприйняті на підприємство працівники після первинного інструктажу на робочому місці до початку самостійної роботи повинні під керівництвом досвідчених, кваліфікованих працівників пройти стажування протягом не менше 2 - 15 змін або дублювання протягом не менше шести змін. Стажування або дублювання проводиться, як правило, під час професійної підготовки на право виконання робіт з підвищеною небезпекою у випадках, передбачених нормативно-правовими актами з охорони праці.
Пункт 7.4 визначає перелік посад і професій працівників, які повинні проходити стажування (дублювання), а тривалість стажування (дублювання) визначається керівником підприємства відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці. Тривалість стажування (дублювання) залежить від стажу і характеру роботи, а також від кваліфікації працівника.
Відповідно до п. 7.3 допуск до стажування (дублювання) оформляється наказом. У наказі визначається тривалість стажування (дублювання) та вказується прізвище працівника, відповідального за проведення стажування (дублювання).
Відтак, до початку самостійної роботи працівники можуть за наказом позивача проходити стажування під керівництвом досвідчених працівників.
Отже, порядок здійснення обов`язків особами, які зазначені позивачем як стажери не відповідає порядку проходження стажування. Крім того, позивачем не надано до матеріалів справи копії наказу на проходження стажування зазначеними в акті особами.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що стажування працівника на робочому місці без оформлення трудових відносин чинним законодавством про працю не передбачене, окрім випадків цільового направлення центрами зайнятості до роботодавців безробітних, які перебувають на обліку для навчання, стажування необхідним роботодавцю посадам з подальшим працевлаштуванням. Відносини між роботодавцем і працівником, що виникають при проходженні стажування, в основу яких покладено принцип підпорядкування і субординації та обов`язок виконання правил внутрішнього трудового розпорядку не можуть регламентуватись нормами ЦК України.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду по справі №817/2331/16 від 03.10.2018 року, перевірка роботодавцем кваліфікації майбутнього працівника або навчання його навикам, необхідним для подальшої роботи, шляхом допуску його до роботи без оформлення з ним трудових відносин є незаконною.
Відповідно до ст. 26 КЗпП України, умова про випробування повинна бути зафіксована в наказі (розпорядженні) про прийняття цього працівника на роботу. У період випробування на таких працівників поширюються всі вимоги законодавства про працю і обов`язково передує цьому укладення трудового договору.
При цьому, сам факт не визнання договорів про надання інформаційно-консультативних послуг в установленому порядку недійсними та не заборона їх укладання законодавством України, не свідчить про те, що правовідносини, які виникли між зазначеними в акті особами, є саме цивільно-правовими, а не трудовими.
Аналогічний правовий висновок міститься в п.38 постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №0840/3690/18.
Колегія суддів враховує також правовий висновок Верховного Суду, викладений в п.32 постанови від 10.10.2019 у справі №1840/2505/18, що «Сам по собі факт відсутності судового рішення про визнання вказаних вище цивільно-правових правочинів недійсними не може бути безумовним доказом існування між зазначеними особами саме договірних цивільно-правових відносин».
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи позивача, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 18 Закону України «Про охорону праці».
Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.
Так, згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, щодо кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Таким чином, відповідно до п.29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в постанові від 22.03.2018 по справі № 697/2073/17, в якій Верховний Суд зазначив, що згідно з п. 29 Порядку №295 накладення штрафу на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України (використання праці неоформлених працівників) накладається незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю, передбачених частиною 2 ст. 265 КЗпП України, визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений Постановою КМУ від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.
Пунктом 6 Порядку №509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
На виконання норм Порядку № 509, ГУ Держпраці направлено позивачу повідомлення про розгляд справи про накладання штрафу від 03.05.2019 № 0685 на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-Україна», а саме: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 11-А, кв.12, засобами поштового зв`язку, номер поштового відправлення 6102228428352.
Колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 17.10.2019 року у справі №420/5895/18, а саме: позивач повинен самостійно організувати відносини з оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою тощо, з метою забезпечення отримання надісланої йому кореспонденції уповноваженою особою. Надіслання відповідачем документації за адресою здійснення позивачем господарської діяльності, відправленням з описом вкладення і за допомогою кур`єрської служби, на яку покладено обов`язок перевірити повноваження особи, якій це відправлення вручається, є належним виконанням вимог Порядку №295, Порядку №509. Відносини між оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою, які забезпечують доставку відповідного відправлення та адресатом такого відправлення, перебувають поза контролем відправника, яким у даному випадку виступає відповідач. Відправник не знає і не може знати хто саме та за яких обставин отримає поштове відправлення і чи отримає взагалі. Тому, відправник не може відповідати за доставку кореспонденції. Водночас, у разі вручення відправлення, на адресу відправника повертається повідомлення. За умови повернення повідомлення про вручення відправлення з відміткою про його доставку (вручення) відповідному адресату за належною адресою, презюмується, що воно отримано уповноваженою особою.
Правова позиція аналогічного змісту висловлена Верховним Судом у постанові від 13.06.2018 у справі №820/6755/16.
При цьому, в ході розгляду справи та апеляційного перегляду позивачем не спростовано наявність порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час проведення інспекційного відвідування.
Належну оцінку надано судом першої інстанції й аргументам позивача про порушення, на його переконання, вимог п. 6 Порядку № 509 через не отримання суб`єктом господарювання повідомлення про розгляд справи, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Так, п. 6 Порядку № 509 визначено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Як вбачається з матеріалів справи, Повідомлення про розгляд справи про накладання штрафу від 03.05.2019 № 0685 було направлено ГУ Держпраці 06.05.2019 на юридичну адресу ТОВ «ЕВК-Україна», а саме: м. Харків, вул. Корчагінців, буд. 11-А, кв.12, засобами поштового зв`язку, номер поштового відправлення 6102228428352. Це відправлення знаходилося в точці видачі 07.05.2019, тобто завчасно до розгляду справи, тому порушень п. 6 Порядку № 509 не вбачається.
Відповідно до п. 5 Порядку №509 у разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів. Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи до відповідача не надходило, тому розгляд справи про накладення штрафу на позивача відбувся за відсутності його представника.
Окрім того, обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується лише надісланням повідомлення про розгляд справи. Фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, так як відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.
Повідомлення було направлено на адресу, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тобто адреса, на яку було надіслано повідомлення, забезпечує зв`язок з адресатом.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, щодо застосування норм Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, сформованої в постановах від 20.06.2018 року у справі № 809/1198/17, від 13.06.2018 року у справі № 820/6755/16 фактичне неотримання надісланого листа не залежить від відправника та не може свідчити про протиправність оскаржуваного рішення.
Окрім того, позивачу було відомо про результати інспекційного відвідування, оскільки йому надіслано копії акта та припису, а тому, він не був позбавлений  можливості дізнатися про те, чи було порушено справу про накладення штрафу та, в подальшому, про дату, час та місце розгляду цієї справи. 
Пунктом 94 Правил №270 передбачено, що прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти.
Тобто абонент-юридична особа самостійно визначає як організувати відносини з оператором поштового зв`язку, щоб забезпечити отримання надісланої йому кореспонденції, а також самостійно встановлює режим своєї роботи.
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 12.06.2019 у справі №813/3415/18. Однак, колегія суддів звертає увагу, що серед висновків зазначеної постанови відсутнє тлумачення п.6 Порядку № 509 щодо наявності у ГУ Держпраці зобов`язання переконатися, що повідомлення про розгляд справи було отримано. 
При цьому, в пункті 40 цієї постанови у справі №813/3415/18 Верховний Суд зауважив, що з`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.
Щодо твердження апелянта про те, що в повідомленні навмисно невірно вказано номер телефону позивача, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відповідач не повідомляв пошті номер телефону позивача.
З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення позивача про розгляд справи про накладення штрафу за порушення трудового законодавства є необґрунтованими.
Щодо посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв відзив та заперечення відповідача, які надані з порушенням строку, колегія суддів зауважує на таке.
В судовому засіданні представником відповідача з цього приводу надано пояснення, відповідно до яких у відповідача з моменту отримання документів фактично був лише один день на підготовку та надання до суду відзиву.
Відповідно до приписів ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегією суддів при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено, що вказане порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність припису і постанови, що оскаржуються.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні "Петриченко проти України" (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші, зазначені апелянтом, обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційний адміністративний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати, в тому числі й на професійну правничу допомогу, не підлягають новому розподілу.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВК -Україна"  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року по справі № 520/6005/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	В.В. Зеленський    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  10.03.2020 року