Справа № 161/13424/19 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/320/20  Категорія: 37 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 квітня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Еталон" про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою позивача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2019 року, 

                                           В С Т А Н О В И В:

Позивач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ-Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди 
Свій позов мотивує тим, що між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу і багажу, що ним перевозиться №RZ.005569 від 13.02.2016 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспорту, автомобіля Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 .
Вказує, що 09.08.2016 року в м. Луцьк сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 під управлінням ОСОБА_2 та автомобіля ВАЗ 111830, р.н. НОМЕР_2 під управлінням ОСОБА_1 , в результаті чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб.
Згідно з постановою Луцького міськрайонного суду від 30.08.2016 року винним у даній ДТП визнано ОСОБА_1 ..
Зазначає, що звітом №PZU/2363/16 від 18.08.2016 року визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 з урахуванням зносу становила 14889,95 грн. і згідно умов страхування товариство сплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 12391,80 грн.
В подальшому, 07.02.2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось з вимогою про відшкодування завданої шкоди до ПрАТ «СК «Еталон», оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент страхової події була забезпечена вказаною страховою компанією.
Проте, ПрАТ «СК «Еталон» відмовило у здійсненні страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому вважає, що у нього виникло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за завдану шкоду.
У зв`язку з чим, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» завдану майнову шкоду в розмірі 12391,80 грн. та витрати на оплату судового збору.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2019 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ-Україна», подало апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В письмовому відзиві відповідач ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На адресу апеляційного суду надійшла заява представника позивача, та заява відповідача про розгляд справи за їхньої відсутності.
В судове засідання учасники справи не з`явилися. Беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників. 
Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі їх представників та вимоги ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Відповідно до вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку ( ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
За змістом постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.08.2019 року 09.08.2016 року в м. Луцьк по пр. Василя Мойсея, 8 сталася дорожньо-транспортна пригода ( далі ДТП) за участю автомобіля Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 під управлінням ОСОБА_2 та автомобіля ВАЗ 111830, р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у даній ДТП визнано ОСОБА_1 (а.с. 20).
Судом з`ясовано, що автомобіль Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно договору комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу і багажу, що ним перевозиться №RZ.005569 від 13.02.2016 року (а.с. 5-18).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання ДТП була забезпечена в Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Еталон" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( далі ОСЦПВВНТЗ ) №АЕ/8460481.
Платіжним дорученням №45478 від 02.09.2016 року підтверджується, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування в розмірі 12391,80 грн. (а.с. 44).
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 07.02.2019 року звернулось до ПрАТ «СК «Еталон» із вимогою про відшкодування завданої шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент страхової події була застрахована вказаною страховою компанією (а.с. 46).
Проте, ПрАТ «СК «Еталон» відмовлено у здійсненні страхового відшкодування з посиланням на п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 49).
Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.
Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. 
За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.
В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).
Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.
При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.
Велика Палата Верховного Суду 05 червня 2018 року відійшла від правового висновку викладеного у постанові від 15 квітня 2015 року № 3 49гс15,  відповідно до якого положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначають можливість відмови страховика у виплаті страхованого відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків, однак не містять підстав для відмови в задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, визначених договором ОСЦПВВНТЗ. 
Велика Палата Верховного Суду від у своїй Постанові від 05 червня 2018 року дійшла висновку, що положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З врахуванням викладеного суд першої інстанції обґрунтовано та підставно вказав, що позивачем пропущено строк визначений ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування» для звернення до відповідача з вимогою про виплату 12391 грн.80 коп.. 
При цьому як встановлено в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 у передбачені законом строки, тобто відразу після ДТП - 09.08.2016 року,  повідомив Страхову компанію "Еталон" про настання страхового випадку про що написав відповідну заяву. При цьому розмір шкоди, яка була заподіяна власнику транспортного засобу Mitsubishi Lancer, р.н. НОМЕР_1 не перевищував лімітів відповідальності страховика ( ПрАТ "СК "Еталон") та міг бути повністю відшкодований страховиком у випадку вчасного звернення потерпілого або ж її страховика, який провів виплату страхового відшкодування. 
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу на підставі доказів, що подані учасниками процесу, дійшов до правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог до відповідача.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення ( ч. 5 ст. 268 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                           У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2019 року в даній справі  - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді