Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 423/951/15-ц
провадження № 61-11500св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: орган опіки та піклування Попаснянської районної військово-цивільної державної адміністрації, орган опіки та піклування Великомихалівської районної державної адміністрації Одеської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області в складі судді         Ткачук О. Л. від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області вскладі суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Вадовської Л. М.,                 від 03 жовтня 2017 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Попаснянського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації, орган опіки та піклування Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини.
 
Позов обґрунтовано тим, що 05 листопада 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де в свідоцтві про народженні позивача зазначено батьком дитини. До лютого 2015 року відповідач та їх донька мешкали у позивача в будинку за адресою АДРЕСА_1 та вели спільне господарство, виховували дитину.
 
В лютому місяці 2015 року ОСОБА_2 забрала дитину і деякий час мешкала у своєї матері за адресою АДРЕСА_2 .
 
В березні 2015 року відповідач ОСОБА_2 забравши з собою малолітню доньку, переїхала до іншого міста ( АДРЕСА_3 ). 
 
Після того як відповідач покинула позивача, останній подав позов до суду про розлучення.
 
15 липня 2015 року рішенням Попаснянського районного суду Луганської області шлюб між сторонами розірвано.
 
Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з відповідачкою.
 
За час подружнього життя, ОСОБА_1 повністю утримував сім`ю, відповідачка ніколи ніде не працювала, має середню освіту. Як стверджує позивач, ОСОБА_2 не може забезпечити ні себе, ні дитину. 
 
Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним за адресою АДРЕСА_1 . 
 
09 вересня 2016 року позивачем було надано заяву про доповнення позовних вимог, в якій він просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним та припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідача на утримання доньки ОСОБА_5 за рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області                           від 28 липні 2015 року в цивільній справі № 423/951/15-ц.
 
Ухвалою Попаснянського районного суду Луганської області від 17 грудня 2015 року справу передано на розгляд до Великомихайлівського районного суду Одеської області. 
 
Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10 січня 2017 року залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 08 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно наданих сторонами доказів вбачається, що житлові умови та рівень матеріального забезпечення як батька дитини, так і матері є задовільним та достатнім для забезпечення умов проживання і утримання малолітньої доньки. Судом враховано  встановлені за наслідками розгляду справи обставини, малолітній вік і стать дитини, та прийнято рішення про відмову в позові у даній справі, виходячи із найкращого забезпечення інтересів дитини. Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проти того, щоб дитина спілкувалась з батьком, бабусею, дідусем, згодна на те, щоб дитина їх навідувала, тому відмова в задоволенні позову не позбавляє позивача сукупності батьківських прав щодо дитини та можливості приймати участь у її вихованні, можливості підтримувати регулярні стосунки з нею, опікуватися нею, та забезпечувати їй можливість рости в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості.  
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 08 червня            2017 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,                ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову в позові. Для розгляду справ даної категорії важливим є встановлення матеріального стану батьків та визначення можливості кожного з них. Судами не враховано, що відповідачка та її чоловік не мають офіційних доходів на утримання дитини учасників справи. Позивач має змогу утримувати доньку, що, на думку скаржника, не визначальним для розгляду даної справи та не враховано судами. Відповідачка не займається лікуванням дитини, що не відповідає інтересам дитини. Суди не мають дискримінувати батька дитини та надавати перевагу матері на її виховання.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
18 вересня 2018 року справу передано судді-доповідачу. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому                 05 листопада 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 226.
 
Від спільного життя мають неповнолітню доньку - ОСОБА_5 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 в графі батько вказано                  ОСОБА_1 .
 
Рішенням від 15 липня 2015 року Папаснянського районного суду Луганської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
 
ОСОБА_1 у 2006 році закінчив Первомайський індустріально-педагогічний технікум і здобув професію: кухар, кондитер.
 
ОСОБА_1 у 2008 році закінчив Первомайський індустріально-педагогічний техніком за спеціальністю «Професійне навчання (Технологія харчування)» і здобув кваліфікацію майстер виробничого навчання, технік - технолог.
 
Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою               АДРЕСА_1 , встановлено, що усі кімнати облаштовані необхідними меблями, будинок зі всіма зручностями. Умови проживання задовільні, для дитини облаштована окрема кімната, в якій є дитяче ліжко, дитячі меблі, іграшки та книжки. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 ,        ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; мати - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стосунки між всіма членами родини доброзичливі, теплі. Для дитини створені усі умови для проживання в родинні батька.  
 
Згідно виробничої характеристики, яка видана на ім`я ОСОБА_1 , останній працює на шахті «Золоте» з 13 липня 2011 року. За час праці на шахті «Золоте» зарекомендував себе з позитивної сторони, до роботи ставиться сумлінно, користується повагою в колективі, порушень трудової і виробничої дисципліни не має. Спиртними напоями не зловживає.
 
Згідно довідки по заробітній платі за 2014-2015 рік ОСОБА_1 працюючий на ОПШ «Золоте» ГП «Первомайськвугілля» має загальну суму заробітку за рік  34 457,15 грн. 
 
Згідно довідки т.в.о. міського голови - С. Ю. Нехаенко,                                        ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 не відноситься до окупованої території України (і за час АТО, в тому числі на 05 березня 2015 рік не була під окупацією). 
 
Згідно довідки № 16/50 від 09 березня 2015 року наданої відділом кадрів «Золоте» ГП «Первомайськвугілля» ОСОБА_1 , дійсно працює на шахті                    з 13 липня 2011 року машиністом надземних установок ділянки ВШТ. 
 
03 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Великомихайлівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 111. 
 
В матеріалах справи є копія паспорту серії НОМЕР_1 , згідно якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 змінила прізвище на « ОСОБА_2 ». 
 
Відповідно до довідки інд. 5130, вих. № 251 від 23 лютого 2016 року   про реєстрацію місця проживання/перебування особи наданої Великомихайлівським РС ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка м. Золоте Луганської області, зареєстрована з 10 грудня 2015 року за адресою АДРЕСА_3 
 
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 18 грудня 2015 року             під час обстеження умов проживання було встановлено, що на присадибній земельній ділянці знаходяться два будинки. В зимовий період сім`я проживає в будинку який складається з двох кімнат та коридору (кухні). Будинок обладнаний необхідними меблями, речами побуту. Опалення будинку пічне, вода привізна, присадибна земельна ділянка (0,17 га) обробляється. Запаси дров та продуктів харчування в достатній кількості. Сім`я тримає підсобне господарство. Малолітня дитина забезпечена теплим одягом та взуттям, має іграшки, книжки. Взаємовідносини в родинні гарні, скарг від сусідів немає. Батьки надають належну увагу вихованню та розвитку дитини. 
 
Згідно наданої виконавчим комітетом Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області довідки № 688/02-16                     від 23 лютого 2015 року до складу сім`ї ОСОБА_2 входять чоловік - ОСОБА_9 , 1988 року народження; донька - ОСОБА_5 , 2011 року народження; донька - ОСОБА_10 , 2015 року народження. 
 
Згідно висновку Великомихайлівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування № 01/01-29/140 від 10 лютого 2017 року про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинок, в якому проживає малолітня ОСОБА_5 , відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для малолітньої ОСОБА_5 створені належні умови проживання. Малолітня ОСОБА_5 одягнена охайно, любить маму, добре до неї ставиться, бажає і надалі проживати з матір`ю, тобто встановлено відсутність підстав для відібрання дитини від матері. 
 
Згідно довідки-характеристики № 435 від 13 лютого 2017 року виконавчого комітету Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає на території села Новопетрівка Великомихайлівського району Одеської області з березня 2015 року, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 09 грудня 2015 року. Є матір`ю неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_6 , що проживають разом з нею. За період проживання на території села Новопетрівка ОСОБА_2 зарекомендувала себе з позитивної сторони. Спиртними напоями не зловживає, не веде аморальний спосіб життя. Створила приємні умови для проживання своєї родини. В побуті характеризується як гарна мати, активний учасник зборів жителів вулиці. Будинок та присадибна територія в доглянутому стані. Діти доглянуті, охайні, привітні. Не притягувалась до адміністративної відповідальності. Скарг та заяв до виконкому та адміністративної комісії селищної ради на її ім`я не надходило. 
 
Згідно характеристики від 05 жовтня 2016 року Новопетрівського дошкільного навчального закладу ясла сад «Дзвіночок» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує дитячий садок з 25 серпня 2015 року. Дитина виховується в хорошій сім`ї. Матеріально-економічне становище задовільне. У сім`ї цікавляться питаннями виховання, виявляють цікавість до консультацій і рекомендацій вихователів в куточку для батьків, а також регулярно відвідують батьківські збори. Вихованням в основному займається мама, у родині дотримуються режиму дня, дотриманому в дитячому садочку. ОСОБА_5 здорова, добра дівчинка, фізичний розвиток відповідає віку. Загальна характеристика поведінки (дитина спокійна, проявляє зацікавленість, позитивно реагує на дорослого, легко вступає в контакт.) Позитивні риси особистості дитини - допитливість, працьовитість, доброта, товариськість.
 
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власноті № 41204717 від 24 липня 2015 року житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_11 . 
 
З наданих сторонами доказів вбачається, що житлові умови та рівень матеріального забезпечення як батька дитини, так і матері є задовільним та достатнім для забезпечення умов проживання і утримання малолітньої доньки.
 
Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка не проти того, щоб дитина спілкувалась з батьком, бабусею, дідусем, згодна на те, щоб дитина їх навідувала.
 
Позивач не позбавлений сукупності батьківських прав щодо дитини та можливості приймати участь у її вихованні, можливості підтримувати регулярні стосунки з нею, опікуватися нею, та забезпечувати їй можливість рости в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада                    1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада                 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада          1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
 
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
 
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
 
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
 
До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного. 
 
Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня             2009 року). 
 
Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік , Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires », 1992 р., і Токо Кайме , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009). 
 
Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище,               § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні            від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької  дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.).
 
Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення  до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду  на організацію приватної  сфери і сім`ї».
 
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 343/1500/15-ц (провадження № 61-23861св18) та інших справах даної категорії. 
 
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Позивач особисто не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом. 
 
Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.  
 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що проживання з матір`ю не відповідає якнайкращим інтересам дитини, а визначення місця проживання дитини із ним - забезпечить якнайкращі інтереси дитини. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що житлові умови та рівень матеріального забезпечення, зокрема, матері дитини є задовільним та достатнім для забезпечення умов проживання і утримання малолітньої доньки, врахувавши принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові в даній справі.
 
Верховний Суд зауважує, що помилкові посилання судів попередніх інстанцій на принцип 6 Декларації прав дитини щодо обов`язкового встановлення виключно виняткових обставин для можливості розлучення малолітньої дитини з матір`ю, чого не встановлено у цій справі, не призвело до невірного вирішення даного спору. 
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, які не містять доказів того, що проживання з матір`ю не відповідає якнайкращим інтересам дитини, а визначення місця проживання дитини із батьком - забезпечить якнайкращі інтереси дитини, висновками органів опіки та піклування, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач має змогу утримувати доньку, що, на думку скаржника, не визначальним для розгляду даної справи та не враховано судами, а відповідачка неналежно забезпечує доньку і не займається лікуванням дитини не знайшли своє відображення у зібраних та досліджених судами попередніх інстанцій матеріалах справи та спростовуються іншими оціненими судами доказами про матеріально-побутовий стан, зокрема, матері дитини. Судами правильно зазначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків судом враховується, але не є визначальним.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи позивача про неврахування судом доказів насилля над дитиною з боку вітчима, неврахування стану здоров`я дочки, порушення судом конституційного         права позивача у спірних правовідносинах та вимог частини першої                статті 9 Конвенції з прав дитини, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки спростовані дослідженими обставинами, яким дана правильна правова оцінка.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
У випадку виникнення обставин незабезпечення дитині сторін якнайкращих інтересів щодо достатнього забезпечення та розвитку позивач не позбавлений можливості захисту відповідних законних прав та інтересів своєї доньки. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. 
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області                          від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області               від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         В. М. Сімоненко