ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 червня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/2095/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Представники сторін:
Від Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” -  Пронюк В.Я., довіреність  № 14-190,  від 17.05.19;  
Від  Приватного акціонерного товариства “Миколаївська теплоелектроцентраль” – не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020
у справі №915/2095/19
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”
до Приватного акціонерного товариства “Миколаївська теплоелектроцентраль”
про стягнення заборгованості,
(суддя першої інстанції: Ржепецький В.О., дата та місце ухвалення рішення: 15.01.2020, Господарський суд Миколаївської області, м.Миколаїв, вул.Адміральська, 22)                              

07.10.2019 позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовної заявою №14/4-1403 від 09.09.2019 до відповідача, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства “Миколаївська теплоелектроцентраль” (далі – ПАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль») на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі – НАК «Нафтогаз України») грошові кошти в сумі 29  721 149,10 грн., з яких:
- 23 139 786,67 грн. – основний борг за договором постачання природного газу №6187/1718-ТЕ-22 від 27.09.2017 року,
-  3 319 625,67 грн. – пеня,
- 1 024 688,37 грн. – 3% річних,
- 2 237 048,39 грн. – інфляційні втрати.
Позовна заява обґрунтована несвоєчасною оплатою відповідача за поставлений газ в порушення умов п.6.1 укладеного між сторонами Договору.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ “Миколаївська теплоелектроцентраль” на користь АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”: 23 139786,67 грн. – основного боргу за договором постачання природного газу №6187/1718-ТЕ-22 від 27.09.2017 року, 660 599,88 грн. – пені, 1 021577,41 грн. – 3% річних; 2  201159,44 грн. – інфляційних втрат, 445  817,24 грн. – судового збору,  у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції, з огляду на невчасне та не в повному обсязі здійснення оплат за поставлений газ зазначив, що вимога щодо стягнення основної заборгованості за Договором в сумі 23   139 786,67 грн. є обгрунтованою.
Також судом самостійно здійснено перерахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат, а також зменшено пеню на 80%, у зв`язку з чим частково задоволено позовні вимоги в цій частині – стягнуто з відповідача 660 599,88 грн. пені, 1 021 577,41 грн. 3% річних, 2 201159,44 грн. інфляційних втрат.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 2  659  025,79 грн., 3% річних в розмірі 3110,96 грн. та інфляційних втрат в розмірі 38  888,95 грн. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині – про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції погоджується, що нарахування пені здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, але без наявності контррозрахунку відповідача, здійснив перерахунок з власної ініціативи. Заявник апеляційної скарги зазначає, що місцевий господарський суд не обгрунтоваує свій розрахунок та не зазначає методику, тому незрозуміло, чому саме такі суми до стягнення було визначено судом.
Скаржник не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо зменшення суми пені та зазначає, що зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, зокрема, сплата основного боргу з простроченням строку, даний випадок не є винятковим та не надано належних та допустимих доказів поважності порушення умов договору, а відтак підстави для зменшення пені відсутні.
Сторони визначили вид забезпечення виконання зобов`язання неустойкою, що передбачена умова договору, та вже заздалегідь визначили розмір пені за неналежне виконання зобов`язання, а тому позивач вважає, що суд неправомірно самостійно визначив розмір пені.
Щодо 3% річних апелянт зазначає, що сторони не передбачили в договорі інший розмір процентів річних, у зв`язку з чим стягненню підлягають 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тому позивачем правомірно нараховано 3% річних за неналежне виконання зобов`язань.
Крім того, апелянт зазначає, що нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, а тому позиція про те, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму боргу не відповідає нормам чинного законодавства. Позивач зазначає, що ним правильно визначено розмір інфляційних втрат, механізм розрахунку яких відповідає нормам законодавства.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19, встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, призначено розгляд справи №915/2095/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020  на: 30.03.2020 о 10-30 год.
10.03.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ПАТ “Миколаївська теплоелектроцентраль” надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ “НАК “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19, в якому відповідач просить залишити рішення  суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідач зазначає, що одним з наслідків порушення з боку Товариства зобов`язання щодо своєчасних розрахунків за спожитий газ є непогашення державнимм підприємством «Енергоринок» заборгованості за відпущену електроенергію. 
Також відповідач зазначає, що порушення зобов`язання ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» не потягло значних збитків для ПАТ «НАК «Нафтогаз України» Зменшення розміру стягуваної пені має для Товариства важливе значення, оскільки сприятиме оптимізації умов, за яких Товариство зможе не лише функціонувати, а й забезпечити якісне теплопостачання споживачам м.Миколаєва.
23.03.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із запровадженням карантину на всій території України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 учасників справи №915/2095/19 повідомлено, що у зв`язку з введенням з 12 березня до 3 квітня 2020 року на території України карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19”, враховуючи Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)” від 17.03.2020 року № 3219, лист Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20, розпорядження Одеського міського голови від 15.03.2020 року № 218 “Про тимчасове зупинення роботи об`єктів загального користування, розташованих у м. Одесі, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19”, рішення Ради суддів України від 17.03.2020 року №19 “Щодо організації роботи судів та органів суддівського самоврядування в мовах карантину” та наказ Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 року № 22, судове засідання з розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19, призначене на  30.03.2020 року, не відбудеться.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 призначено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19 на: 01.06.2020 року об 15-30 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 відкладено розгляд справи №915/2095/19 на 16.06.2020.
          В судовому засіданні 16.06.2020 представник апелянта підтримав доводи та вимоги, викладені ним в апеляційній скарзі наполягав на її задоволенні та скасуванні рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
          Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Оскільки представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу АТ НАК «Нафтогаз України» за відсутністю представника відповідача.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2017 року між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (постачальник), правонаступником якого є позивач, та Приватним акціонерним товариством “Миколаївська теплоелектроцентраль” (споживач, відповідач) укладено договір постачання природного газу №6187/1718-ТЕ-22.
Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (а.с. 27-36).
Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. (п. 1.2 Договору)
Відповідно до п. 2.6 Договору розподіл (транспортування) природного газу за цим Договором здійснює оператор газорозподільних мереж (газотранспортної системи), а саме: ПАТ “Миколаївгаз”, з яким споживач уклав відповідний договір.
Згідно з п. 3.1 Договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі.
Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. (п. 3.7 Договору)
Відповідно до п. 4.1 Договору кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493.
Пунктом 5.1 Договору передбачено, що ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2017 року №187.
У разі зміни ціни на газ відповідно до умов чинного законодавства, вона є обов`язковою для сторін за цим Договором з дати набрання чинності відповідних змін.
Умовами п. 5.2 Договору сторони погодили, щ ціна за 1000 куб.м газу на дату укладання договору становить 4942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п. 6.1 Договору)
Відповідно до п. 8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20.
Відповідно до п. 10.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.
За умовами п. 11.3 Договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:
1)усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі
додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у абзаці першому пункту 2.3, пунктах 11.4 та 11.5 цього договору;
2)сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором, крім випадків, зазначених у пунктах 2.3, 11.4 та 11.5 цього договору;
3)договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору;
4) будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть були використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.
Відповідно до п. 12.1 Договору він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
15.01.2018 року сторонами підписано додаткову угоду №1 до Договору (а.с. 37-38), якою зокрема:
- пункт 6.1 Договору викладено в наступній редакції: “Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.”;
- пункт 8.2 Договору викладено у наступній редакції: “У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення”.
Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256”;
- підпункт 4 пункту 11.3 Договору викладено у наступній редакції: “Будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.”
Додаткова угода №1 до Договору набирає чинності з дати її підписання сторонами і діє з 01 січня 2018 року.
Крім того, 04.04.2018 року сторонами підписано додаткову угоду №2 до Договору (а.с. 39), якою зокрема п. 12.1 Договору викладено в наступній редакції: “Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.”
У жовтні 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 577,290 тис.куб.м, загальною вартістю 3 423  560,62 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 року (а.с.40).
У листопаді 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 3783,033 тис.куб.м, загальною вартістю 22 434  898,91 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 року (а.с. 41).
У грудні 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 4513,186 тис.куб.м, загальною вартістю 26   764  998,25 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 року (а.с. 42).
У січні 2018 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 5987,024 тис.куб.м, загальною вартістю 35505  447,13 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 року (а.с. 43).
У лютому 2018 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 5348,006 тис.куб.м, загальною вартістю 31  715814,78 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 року (а.с. 44).
У березні 2018 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 5280,004 тис.куб.м, загальною вартістю 31  312535,72 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 року (а.с. 45).
У квітні 2018 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 331,329 тис.куб.м, загальною вартістю 1  964913,50 грн. з ПДВ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 року (а.с. 46).
Таким чином, у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 153  122 168,91 грн.
Відповідачем сплачена заборгованість у сумі 129  982382,24 грн., що підтверджується випискою по Операціям згідно Договору за період з 01.10.2016 року по 28.02.2019 року (а.с. 48-51).
Заборгованість за квітень та частково за березень 2018 року у сумі 23  139 786,67 грн. залишилась несплаченою.
У зв`язку із здійсненням оплати за переданий газ з порушенням встановлених Договором строків позивачем нараховано:
-  3 319 625,67 грн. – пені,
- 1 024 688,37 грн. – 3% річних,
- 2  237 048,39 грн. – інфляційних втрат.
Вказані обставини стало підставою для звернення АТ «НАК «Нафтогаз України» до Господарського суду Миколаївської області з відповідними позовними вимогами.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
За положеннями ч.ч.1, 2  ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст.202 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до  ст. 626 Цивільного кодексу України    договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Статтею ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Як зазначалося раніше, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми основного боргу не оскаржується, з огляду на що, з урахуванням приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині ненаведення методики розрахунку пені та 3% річних при здійсненні перерахунку судом першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. ст. 610, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у  разі порушення зобов`язання настають  правові  наслідки, встановлені договором або законом, зокрема,  сплата неустойки.
Стаття 549 Цивільного кодексу України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
За приписами ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Як зазначено раніше, відповідно до п. 8.2 Договору (в редакції до 01.01.2018 року) у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Відповідно до п. 8.2 Договору (в редакції додаткової угоди №1 до Договору, яка діяла з 01.01.2018 року) у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, пеня за прострочення платежів розраховується за наступною формулою:
[Пеня] = [Сума боргу] Ч [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів Ч [Кількість днів]
Де:
[Сума боргу] – сума простроченого боргу; 
[Ставка пені (%)] – ставка, визначена договором;
[Кількість днів] – різниця між датою розрахунку та датою виникнення прострочення зобов`язання.
Разом з тим, позивач, здійснюючи розрахунок пені за вказаною формулою, помилково в розрахунку, який доданий до позовної зяви визначив періоди нарахування штрафних санкцій, зокрема, АТ «НАК «Нафтогаз України» зазначено наступні періоди прострочення: 
-з 26.12.2017 по 02.01.2018;
-з 01.01.2018 по 03.01.2018;
-з 03.01.2018 по 03.01.2018.
Із зазначеного вбачається, що позивачем нарахована пеня по декілька разів на один і той же період прострочення, що є помилковим, у зв`язку з чим судом першої інстанції здійснено вірний перерахунок, який перевірено судом апеляційної інстанції.
Аналогічної помилки позивач припустився і при нарахуванні 3% річних за прострочення оплати відповідачем.
З огляду на зазначене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду   погоджується з висновком місцевого господарського суду та зазначає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 3  302 999,38 грн., а розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 1  021 577,41 грн. 
Крім того, судовою колегією не приймаються до уваги доводи апелянта в частині безпідставного зменшення та перерахунку інфляційних втрат, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
Системний аналіз положень статей 11, 509, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні ст. 509 цього Кодексу.     
Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що АТ “НАК “Нафтогаз України” помилково здійснило додаткове нарахування інфляції на інфляцію, а не лише на суму основної заборгованості, оскільки індекс інфляції позивачем розраховано виходячи з суми боргу, до якого вже включено інфляційні втрати за попередній період.
З огляду на вищевикладене, судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений судом першої інстанції, погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог в цій частині – в сумі 2  201 159,44 грн., у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 35  888,95 грн. судом першої інстанції правомірно відмовлено.
Стосовно доводів апелянта в частині необґрунтованого зменшення судом першої інстанції пені, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у клопотанні про зменшення розміру пені відповідач зазначає, що товариство є стратегічно важливим та соціально значимим теплопостачальним підприємством міста Миколаєва, особливо в зимовий період, оскільки забезпечує теплом більш ніж 40% споживачів теплової енергії міста Миколаєва. 
Прострочене виконання зобов`язань перед позивачем пов`язане з несвоєчасними оплатами за спожиту теплову енергію бюджетними установами та організаціями, що підтверджується наданими відповідачем довідками про розмір заборгованості перед останнім.
Крім того, порушення відповідачем зобов`язання сталося також внаслідок непогашення державним підприємством  «Енергоринок» заборгованості за відпущену товариством по договору №495/02 від 28.04.2001 року електроенергію.
Станом на 31.12.2016 року заборгованість державного підприємства “Енергоринок” перед товариством складала 49497400,92 грн., на 31.12.2017 року - 56761690,32 грн., на 31.12.2018 року - 60746174,80 грн.
За даними звіту про фінансові результати за 2017 року товариство зазнало збитку за звітний період у розмірі 57292000,00 грн., за даними звіту про фінансові результати за 2018 рік товариство зазнало збитку за звітний період у розмірі 38302000,00 грн., при тому, що статутний капітал становить 62513000,00 грн., а це свідчить про реальну загрозу банкрутства ПрАТ       “Миколаївська ТЕЦ”.
На підставі викладеного, відповідач просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 90%.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд апеляційної також звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору постачання природного газу №6187/1718-ТЕ-22 від 27.09.2017 року.
З огляду на зазначене, враховуючи матеріальний стан та збитковість підприємства, що підтверджується звітами про фінансові результати за 2017-2018 роки (а.с. 77-81), а також те, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов Договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що в даному випадку стягнення з відповідача пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання, у зв`язку з чим правомірно зменшено пеню, заявлену до стягнення на 80%, тобто до 660 599,88 грн.
Враховуючи зазначені обставини, судова колегія відхиляє доводи апелянта в цій частині.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені доводи скаржника не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.  129,  269,  275,276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/2095/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст.   288,  289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.06.2020 року.

Головуючий суддя:                                                                Н.М. Принцевська

Судді:                                                                                  Г.І. Діброва
                                                                                              
                                                                                                  А.І. Ярош