П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
13 травня 2020року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 759/23832/19
Провадження: № 22-ц/824/7269/2020
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року, постановлену під головуванням судді Сенька М.Ф., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування,
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 06 травня 2014 року між нею та її донькою ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири.  Однак з часом між ними погіршилися відносини, донька погрожувала, що вижене її з квартири, била та цькувала. За таких підстав, вона, ОСОБА_1 , у лютому 2019 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування квартири. В рамках даного спору в якості забезпечення позову на спірну квартиру було накладено арешт. ОСОБА_2 , не зважаючи на накладений судом арешт на квартиру, 20 травня 2019 року подарувала спірну квартиру своїй донці - ОСОБА_3 , що свідчить про фіктивність цього договору. За таких підстав, просила визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 травня 2019 року, недійсним.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі № 759/3786/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у лютому 2019 року вона звернулась до суду із позовом про розірвання договору дарування квартири від 06 травня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 (справа 759/3786/19).  В рамках даної справи в якості забезпечення позову судом 23 квітня 2019 року було накладено арешт на спірну квартиру, однак, відповідачка, якій було достеменно відомо про накладення арешту, 20 травня 2019 року подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 . Вважає, що вказані справи не є взаємопов`язаними, а зупинення провадження у справі № 759/23832/19 є порушенням чинного законодавства України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З матеріалів справи убачається, що з лютого 2019 року в провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України (справа №759/3786/19) (а.с. 14-15).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 за підставі договору дарування від 20 травня 2019 року (а.с. 17)
Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив з предмету спору та суб`єктного складу сторін, а також із того, що ухвалення судового рішення в межах цивільної справи № 759/3786/19 безпосередньо впливає на розгляд даного спору.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.
Відповідно до п. 6 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.
Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
Між двома справами повинен існувати близький взаємозв`язок, який зазвичай проявляється у тому, що факти, які будуть встановлені в одній справі (яка розглядається), будуть мати преюдиційне значення у іншій справі (провадження у якій зупинене).
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у вказаній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для такої справи.
Визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17 (провадження № 61-3429зпв18) та від 20 червня 2018 року (провадження № 61-19434св18).
У справі № 759/3786/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 предметом спору є розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України. 
Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного, в даному випадку - квартиру  АДРЕСА_1 , яка в подальшому була відчужена на користь іншої особи - ОСОБА_3 .
Підставою звернення ОСОБА_1 як заінтересованої сторони до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним, який укладений 20.05.2019 року  між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є перебування відчуженого майна під арештом, що свідчить про фіктивність укладеного договору.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.
Також слід відмітити про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що є сторонами правочину, визнаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК), які не були стороною правочину, на час розгляду справи не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215   ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Як зазначено вище, ОСОБА_1 оспорює договір дарування від 20.05.2019 року не будучи його стороною, а тому встановленню та доведенню підлягає обставина щодо порушення будь-яких прав та інтересів останньої вчиненням оспорюваного правочину.
А отже, вирішення спору щодо розірвання договору дарування від 06 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпосередньо впливає на встановлення обставин, які підлягають доведенню у справі, провадження у якій зупинено, і розгляд якої є об`єктивно неможливим до вирішення первинного позову по суті.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду щодо зупинення провадження у справі, а також не свідчать про порушення судом першої існтанції норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги  ОСОБА_1 без задоволення, а ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 379, 382 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційномупорядку не підлягає.  

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                         А.А. Пікуль