Постанова
Іменем України 
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 654/2820/17
провадження № 51-5998 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_6 ,
захисника у режимі відеоконференції                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року і касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 12017230150001609 від 31 липня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 30 липня 2017 року приблизно о 22:30 на АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, переслідуючи прямий умисел  на протиправне заподіяння смерті іншій людині, умисно завдав одного удару кухонним ножем потерпілій ОСОБА_8 у ділянку черевної порожнини, заподіявши останній тілесні ушкодження, від яких вона померла.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить перевірити постановлені щодо нього судові рішення в касаційному порядку та перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України і призначити йому покарання за санкцією ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому зазначає, що він не мав умислу на незаконне позбавлення життя потерпілої, а лише хотів завдати їй тілесних ушкоджень.
Крім того, захисник у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, судом першої інстанції не доведено, судовий розгляд проведено неповно та однобічно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому зазначає, що суди не надали належної правової оцінки показанням свідка ОСОБА_10 , яка діагностувала пошкодження жирової тканини, без пошкодження м`язів, яке не є небезпечним для життя, що, на переконання захисника, свідчить про те, що потерпіла померла від несвоєчасного надання медичної допомоги.
Також захисник зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та в ній усупереч вимогам ст. 419 КПК України не надано належної оцінки доводам апеляційних скарг сторони захисту.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги захисника та засудженого не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги в повному обсязі, прокурор заперечував щодо задоволення поданих касаційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого та захисника не підлягають задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги захисника та засудженого, в яких вони заперечували щодо доведеності винуватості останнього у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження дії  ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно. 
В основу вироку місцевий суд поклав показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також показання потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили, що в день події вони вибігли на подвір`я та побачили ОСОБА_8 , яка лежала на землі з ножовим пораненням. При цьому відповідно до показань вказаних осіб потерпіла особисто повідомила їм, що саме  ОСОБА_6 завдав їй удару ножем.
Судом також враховано показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_17 . Зокрема свідок ОСОБА_17 , яка в день події надавала потерпілій ОСОБА_8 першу медичну допомогу, повідомила, що потерпіла особисто розповіла про обставини, за яких ОСОБА_6 ударив її ножем у живіт.
Крім того, суд обґрунтовано у своєму рішенні послався на фактичні дані, що містяться у протоколах огляду місця події від 31 липня 2017 року, протоколі огляду предмета від 31 липня 2017 року, а також у висновках судових медико-криміналістичних експертиз від 22 серпня 2017 року № 85-МК та від 26 вересня 2017 року № 106-МК, висновку судової імунологічної експертизи від 14 вересня 2017 року та висновку судово-медичної експертизи від 22 серпня 2017 року № 849, яким саме і встановлено причини смерті потерпілої ОСОБА_8 . Також у судовому засіданні було оглянуто й речовий доказ, а саме ніж, що є знаряддям вчинення злочину.
Вказані докази є логічними і послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. Підстав не довіряти цим доказам, у тому числі показанням свідків, у суду не було. Безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. 
Твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України є необґрунтованими та спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення. 
Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Умисел має дві характерні ознаки – інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна – це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова – наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел – це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка засудженого  ОСОБА_6 до та після вчинення злочину, механізм, характер, спосіб завдання, сила удару та локалізація тілесного ушкодження, а також знаряддя злочину – ніж, безумовно, вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілої.
Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, суди правильно встановили, що  ОСОБА_6 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 , а тому його дії за ч.1 ст.115 КК України кваліфіковано правильно.
Даних про неправильне застосування кримінального закону колегією суддів не встановлено.
У ході перевірки кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, надав на них вичерпну відповідь з наведенням докладних мотивів та належним чином обґрунтував прийняте рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив. 
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Ураховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 червня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                           ОСОБА_3