Справа № 408/9211/18-ц
Провадження № 2/408/808/20

Р І Ш Е Н Н Я
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
13 травня 2020 року смт Біловодськ

       Біловодський районний суд Луганської області в складі:
 
головуючого Соболєва Є.О.
       при секретареві                         Савенко Т.А.,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Біловодської районної державної адміністрації Біловодського району Луганської області, в якому позивач просить, для відпочинку, оздоровлення та відвідування родичів, надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним шістнадцятирічного віку, дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до таких країн: Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, Франції, Німеччини, Італії, Іспанії, у супроводі його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з обов`язковим поверненням до місця постійного проживання в Україну, на загальний строк тимчасових виїздів не більше 90 днів протягом одного року, для чого надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення кожного разу відповідних проїзних документів на малолітнього ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

 
Обґрунтовуючи свій позов позивач вказала, вона з 26 серпня 2012 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На теперішній час вони фактично припинили шлюбні відносини і вже 2 роки проживають окремо, тому вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який знаходиться на розгляді. Від шлюбу у них з відповідачем є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Після фактичного припинення шлюбних відносин вона сама піклується про сина, відповідач з дитиною не зустрічається, не бере участі у його вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти на сина не сплачує. Вона самостійно піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний стан дитини. Де на теперішній час перебуває відповідач, їй невідомо. Це позбавляє її можливості звернутись до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон. Вона є громадянкою Росії, однак проживає у м Довжанську Луганської області та має посвідку на проживання в Україні. У Російській Федерації проживають її батьки, тобто бабуся та дідусь її дитини, до яких вони мають намір їздити у гості. Крім того, вона має можливість і намір щороку вивозити свою дитину за кордон на відпочинок для оздоровлення, розвитку та розширення його кругозору до таких країн: Туреччина, Єгипет, Франція, Німеччина, Італія, Іспанія. Останнім відомим їй місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 . Але за вказаною адресою відповідач не проживає, його місцезнаходження їй невідоме, засоби зв`язку з ним відсутні, у зв`язку з чим вона не має можливості звернутись до нього з проханням про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, тому вважає, що в даному випадку порушуються конституційні права дитини на виїзд за кордон.
 
Одночасно з позовною заявою позивачем було надане клопотання про розгляд справи за її відсутності.
 
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не надавав. Від адвоката Звольського І.І. до суду надійшла заява про передачу справи за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, в який він просить передати справу до зазначеного суду, вказуючи, що відповідач фактично як ВПО проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Проте дана заява адвоката Звольського І.І. судом до уваги не бралася, оскільки до неї додані неналежним чином посвідчені документи на представництво відповідача в суді (надана копія ордеру адвоката, що посвідчена самим адвокатом).
 
Від представника третьої особи Кудрі О . М. надійшла заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду.
 
За таких обставин суд вважав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними в ній матеріалами.
 
Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке.
 
З матеріалів справи судом встановлено, що сторони дійсно перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб сторін. На даний час відомостей щодо розірвання даного шлюбу у суду відсутні.
 
Від даного шлюбу у сторін є дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за народженням є громадянином України (див. свідоцтво про народження дитини).
 
Із позовної заяви, що нічим не підтверджено, йдеться, що сторони з 2016 року не проживають разом, відповідач участі у вихованні та утриманні сина не бере. Позивач проживає у м Довжанську Луганської області, що на час розгляду справи, є тимчасово окупованою територією України. 
 
Підставою звернення до суду із цим позовом є неможливість отримання нотаріально посвідченої згоди батька на тимчасовий виїзд за кордон.
 
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
 
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
 
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
 
Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 
 
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
 
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: 
 
якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; 
 
якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС;
 
у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:
 
свідоцтва про смерть другого з батьків;
 
рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з 
 
батьків; 
 
рішення суду про визнання другого з батьків безвісно 
 
відсутнім; 
 
рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 
 
рішення суду про надання дозволу на виїзд з України 
 
громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу 
 
другого з батьків; 
 
довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації 
 
актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей 
 
про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного 
 
кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у 
 
супроводі одинокої матері);
 
довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, 
 
сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири 
 
місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним 
 
виконавцем; 
 
свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним 
 
органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька 
 
дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без 
 
будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених 
 
міжнародним договором України.
 
3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 
 
4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: 
 
довідки, виданої органом державної виконавчої служби, 
 
приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати 
 
аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує 
 
суму відповідних платежів за три місяці); 
 
документа, виданого лікарсько-консультативною комісією 
 
лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, 
 
встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах 
 
становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).
 
Отже, положеннями вказаного нормативного акту встановлений певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон.
 
Згідно даного порядку виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду можливий лише на певний період, з визначенням його початку й закінчення, із зазначенням конкретної адреси місця перебування дитини та надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.
 
У даному випадку вимога позивача щодо надання дозволу дитині на багаторазові виїзди за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька не відповідає чинному законодавству України, порушує права відповідача, який не позбавлений батьківських прав або не визнаний недієздатним (тим більше, що у випадку порушення батьком своїх обов`язків щодо утримання дитини її одноразовий виїзд за кордон можливий при пред`явленні довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці), що у свою чергу ставить під сумнів забезпечення найкращих інтересів дитини сторін (див. правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17).
 
Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.
 
Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.
 
За таких обставин позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.
 
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

 
Відмовити ОСОБА_1 , яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_1 , у задоволенні її позову до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, яке може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання та підписання повного тексту рішення, але не пізніше строку завершення карантину.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 25 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                 Є.О. Соболєв