Постанова
Іменем України                                  
 
10 червня 2020 року                                                        
м. Київ
 
справа № 523/16040/18
 
провадження № 61-2779св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),         Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглова Євгенія Віталіївна, начальник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чубарев Олександр Олександрович, 
заінтересована особа (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області    на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст заяви
 
13 листопада 2018 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (далі - УДВС ГТУЮ) в Одеській області Щеглової Є. В., начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (далі - УДВС ГТУЮ)                         в Одеській області Чубарева О. О., заінтересована особа - Товариство             з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ОТП Факторинг Україна».
 
Скарга мотивована тим, що державним виконавцем при виконанні рішення суду, згідно з яким з нього на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була стягнута сума боргу у розмірі 544 192,84 доларів США, 15 жовтня 2017 року був вилучений транспортний засіб марки Мітсубісі Лансер, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Зазначав, що постановою державного виконавця від 01 жовтня 2018 року було закінчено виконавче провадження про примусове виконання рішення суду. Проте, вилучений транспортний засіб йому повернутий не був,                          а його звернення до начальника відділу та державного виконавця були залишені без реагування. 
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: поновити строк на звернення до суду зі скаргою, визнати неправомірною бездіяльність начальника та державного виконавця у виконавчому провадженні щодо неповернення йому автомобіля марки Мітсубісі Лансер, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилученого у нього 15 жовтня 2017 року в межах виконавчого провадження № 51435018, зобов`язавши їх повернути йому вказаний вище автомобіль або іншим чином відновити його порушені права на вилучений у нього транспортний засіб.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року                 у складі судді Малиновського О. М. скаргу ОСОБА_1 залишено                 без задоволення.
 
Ухвала районного суду мотивована тим, що державний виконавець         Щеглова Є. В. вчинила всі необхідні процесуальні дії, пов`язані                                 з поверненням ОСОБА_1 під час закінчення виконавчого провадження № 51435018 переданого на відповідальне зберігання транспортного засобу та діяла на підставі, у межах повноважень                      і у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження»,               Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах  і організаціях» від 02 квітня 2012 року № 512/5. Отже, підстав вважати, що під час вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 51435018 державний виконавець ОСОБА_2 В. допустила бездіяльність, немає. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року скасовано.
Скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання начальника відділу, головного державного виконавця примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області винити певні дії.
Визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо не вжиття належних та своєчасних заходів щодо повернення автомобіля марки Mitsubishi Lancer № НОМЕР_1 , вилученого 15 жовтня 2017 року у виконавчому провадженні № 51435018             з примусового виконання виконавчого листа № 523/568/15-ц, виданого                23 березня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси і зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції                           в Одеській області, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконати                                п. 14 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що начальник і державний виконавець УДВС ГТУЮ в Одеській області неправомірно бездіяли                            у виконавчому провадженні № 51435018, оскільки станом на 01 жовтня       2018 року не вжили належних та своєчасних заходів щодо повернення автомобіля марки Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилученого 15 жовтня 2017 року у виконавчому провадженні № 51435018.
 
Апеляційний суд зазначив, що листи державного виконавця УДВС ГТУЮ                  в Одеській області від 02 листопада 2018 року, 04 грудня 2018 року,                           14 лютого 2019 року, повідомлення у березні 2019 року про вчинення злочину, не є підставою вважати про відсутність ознак бездіяльності начальника і державного виконавця станом на 01 жовтня 2018 року, оскільки зазначені дії мали місце не під час закриття виконавчого провадження, а вже після спливу значного часу.
 
Щодо поновлення строку для звернення до суді зі скаргою апеляційний суд вважав, що строк на подачу скарги до суду пропущений ОСОБА_1                 з поважних причин, а тому підлягає поновленню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до положень статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу, порушення заборони виконання розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Отже, передача майна на зберігання та вчинення дій з метою повідомлення відповідального зберігача про необхідність повернення майна ОСОБА_1 , відповідала вимогам законодавства.
 
Зазначає, що державний виконавець діяв у межах закону, а суд не мав права підміняти вчинення виконавчих дій. Крім того, після закінчення виконавчого провадження державний виконавець не має права вчиняти жодних виконавчих дій.
 
Вказує, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустив десятиденний строк звернення до суду зі скаргою, отримавши лист державного виконавця 09 жовтня 2018 року.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У лютому 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 20 березня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2020 року справу призначено                      до розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
З 18 липня 2016 року у УДВС ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження № 51435018 з виконання виконавчого листа № 523/568/15-ц, виданого 23 березня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси,   про стягнення на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 травня 2015 року солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3                   на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-507/015/2008 від 02 квітня 2008 року станом на 16 липня 2014 року у розмірі 6 370 960,27 гривень еквівалент 544 192,84 доларів США, а також судових витрат з кожного по 3 654,00 грн (том 1, а. с.37-40, 46, 48).
 
18 липня 2018 року державним виконавцем УДВС ГТУЮ в Одеській області прийнято постанову про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 (том 1, а. с. 50).
Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 15 жовтня 2017 року автомобіль марки Мітсубісі Лансер, реєстраційний номер НОМЕР_1 тимчасово затриманий та доставлений для зберігання на спеціальний майданчик (том 1, а. с. 10).
 
На підставі постанови начальника Арцизького районного ВДВС ГТУЮ                      в Одеській області про опис та арешт майна (коштів) боржника                        від 12 лютого 2018 року відповідальним зберігачем описаного та арештованого автотранспортного засобу призначений ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Зберігач під розпис попереджений про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна (том 1, а. с. 139-142).
 
Відповідно до витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна                  від 03 квітня 2018 року, автомобіль Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 перебуває у заставі та під забороною відчуження, а згідно із договором застави транспортного засобу та договору факторингу, обтяжувачем є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»                                   (том 1, а. с. 93-95, 97).
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року             у справі № 523/568/15-ц заочне рішення Суворовського районного суду                   м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у розмірі 6 370 960,27 гривень                           еквівалент 544 192,84 доларів США, а також судових витрат з кожного                  по 3 654,00 грн скасовано та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання (том 1, а. с. 131).
 
Постановою державного виконавця від 01 жовтня 2018 року виконавче провадження № 51435018 було закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІІ,        у зв`язку зі скасуванням ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси        від 25 вересня 2018 року заочного рішення суду від 26 травня 2015 року. Крім того, на підставі статті 40 Закону №1404-УІІ державним виконавцем скасовані заходи забезпечення примусового виконання рішення суду               (том 1, а. с. 3).
 
08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 під підпис отримав постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 51435018 (том 1, а. с. 134).
 
24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області із заявою про повернення йому вилученого автомобіля Мітсубісі Лансер, реєстраційний номер                      НОМЕР_1 (том 1, а. с. 6).
 
30 жовтня 2018 року УДВС ГТУЮ в Одеській області надало відповідь                      на заяву ОСОБА_1 , у якій повідомлено про закінчення виконавчого провадження та роз`яснено право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (том 1, а. с. 7).
 
22 березня 2019 року і 20 травня 2019 року державний виконавець УДВС ГТУЮ в Одеській області надіслала на адресу Головного управління Національної поліції в Одеській області повідомлення про вчинення              ОСОБА_4 злочину (том 1, а. с. 201-205).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року   № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                   у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених                                   у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено,               що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно                      і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного                     у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем      у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок                              щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику               або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні                      або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).
 
Згідно із частиною шостою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.
 
Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Відповідно до положень статей 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією                       або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду:
а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;
б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
 
У частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого                    2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України.
Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують              у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів              з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято                    ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.
Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові.                При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.
 
Згідно із частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що державним виконавцем УДВС ГТУЮ в Одеській області при виконанні рішення суду, відповідно до якого              зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто сума боргу у розмірі 544 192,84 доларів США, вилучено транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, державний номер НОМЕР_1 . Виконавче провадження                  з примусового виконання рішення суду на підставі постанови державного виконавця від 01 жовтня 2018 року закінчено, проте, дії щодо повернення ОСОБА_1 вилученого транспортного засобу, проведено не було у зв`язку з відсутністю автомобіля. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав заяву ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця УДВС ГТУЮ в Одеській області обґрунтованою та частково задовольнив його скаргу. При цьому суд апеляційної інстанції поновив ОСОБА_1 строк для звернення до суду зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
 
З урахуванням повноважень Верховного Суду та вимог частини третьої статті 400 ЦПК України (межі розгляду справи судом касаційної інстанції) колегія суддів не погоджується з висновками попередніх судових інстанцій.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 районний суд вважав, що державним виконавцем вчинено всі необхідні процесуальні дії, пов`язані з поверненням переданого на відповідальне зберігання транспортного засобу. Проте, визнаючи відсутність підстав для визнання дій державного виконавця бездіяльністю, суд першої інстанції не вирішив питання щодо поновлення встановленого законом строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
 
При цьому строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком. Тому, навіть у випадку безпідставності скарги, вона могла бути розглянута по суті лише після вирішення питання щодо поновлення цього строку.
 
На допущені районним судом порушення процесуального закону суд апеляційної інстанції звернув увагу та поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця. 
Проте, апеляційний суд не навів жодної причини чи поважних підстав, з яких поновив цей строк, а безпідставне поновлення строку є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ухвалення судового рішення.
 
Зазначене дає змогу зробити висновок, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
 
Вирішуючи скаргу ОСОБА_1 щодо бездіяльності державного виконавця, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції також не звернули увагу на таке. Постановою державного виконавця від 01 жовтня 2018 року виконавче провадження закінчено. Тому, вирішувати питання щодо зобов`язання державного виконавця вчиняти якісь інші виконавчі дії поза межами виконавчого провадження неможливо. Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не оскаржувалась.
 
При новому розгляді справи суд повинен звернути увагу на обраний заявником спосіб судового захисту та його ефективність і можливість виконання рішення суду. Тобто, якщо доведено, що предмет зберігання           у зберігача відсутній і він зобов`язаний нести передбачену законом відповідальність за його втрату, то суду слід дати оцінку правомірності дій державного виконавця. 
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належно дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального               і процесуального права.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
 
Пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.  
Оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково.
 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року                 та постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк