Постанова                                                 
Іменем України
 
29 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 1609/5027/12
провадження № 61-1148св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
            суддів:              Гулейкова І. Ю., 
                                       Олійник А. С.,
                           Погрібного С. О.,
   Усика Г. І.,           
 
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Полтава-банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Полтава-банк» на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Кузнєцова О. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У травні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Полтава-банк» (далі -                    АТ «Полтава-банк»), звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору, стягнення боргу за кредитним договором.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 7, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 надано споживчий кредит у сумі 8 000,00 грн строком на 36 місяців із    27 лютого 2008 року по 27 лютого 2011 року зі сплатою 17 % процентів річних на умовах, визначених цим договором, та зі сплатою 0,99 % процентів щомісячно (від початкової суми наданого кредиту), згідно з тарифами банку. Із метою забезпечення своєчасного та повного повернення кредиту між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язалася при невиконанні ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед АТ «Полтава-банк» у термін та на умовах, визначених кредитним договором погасити кредитну заборгованість у сумі 8 000,00 грн, нараховані відсотки за користування кредитом, нараховані щомісячні комісії, суму пені, штрафу та збитків, що витікають із цього договору. Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором перед банком не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 60 277,36 грн, яка складається із 6 230,00 грн - суми боргу за тілом кредиту,     3 740,92 грн - прострочених відсотків, 3 395,68 грн - комісія, 46 910,76 грн пені. 
 
Посилаючись на викладене, АТ «Полтава-банк» просило розірвати кредитний договір від 27 лютого 2008 року № 7 про надання споживчого кредиту та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 60 277,36 грн. 
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03серпня 2012 року позов задоволено. Розірвано кредитний договір від 27 лютого 2008 року № 7, укладений між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_1 Стягнуто солідарно з         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Полтава-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 277,36 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у такому разі внаслідок порушення нею зобов`язання, заборгованість має бути стягнута з неї та поручителя солідарно у судовому порядку.
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року заяву   ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави      від 03 серпня 2012 року скасовано, справу призначено до судового розгляду у загальному порядку.
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року в задоволенні позову ПАТ «Полтава-банк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами виконані вимоги кредитного договору та сплачено заборгованість за тілом кредиту в сумі 6 230,00 грн, прострочені відсотки у сумі 3 740,92 грн, комісію у сумі 3 395,68 грн, частково сплачено пеню у сумі 15 527,90 грн, а тому, беручи до уваги положення частини третьої статті 551 ЦК України, вимоги позову є безпідставними.
 
Не погоджуючись із судовим рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Полтава-банк» подало апеляційну скаргу у якій просило скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року про скасування заочного рішення та постановити нову ухвалу про залишення заяви без задоволення; скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року відмовлено            АТ «Полтава-банк» у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року.
 
Ухвала мотивована тим, що ухвала не підлягає апеляційному оскарженню. Статтею 353 ЦПК України чітко визначений перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. У цьому переліку ухвала про скасування заочного рішення відсутня.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з урахуванням виконання відповідачами заочного рішення про стягнення заборгованості, на підставі якого видані виконавчі листи, враховуючи подану банком заяву про зменшення позовних вимог та правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18, відсутні підстави для задоволення вимог банку, оскільки вимоги у порядку статті 625 ЦК України до суду не пред`являлися. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2020 року АТ «Полтава-банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції не мав права відмовляти у відкритті апеляційного провадження, оскільки у статті 358 ЦПК України відсутні такі підстави для відмови. Розгляд апеляційної скарги банку про оскарження рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року по суті та без одночасного розгляду з цим питання за апеляційною скаргою про скасування ухвали суду про перегляд заочного рішення від 03 серпня 2012 року є нелогічним та таким, що суперечить процесуальним нормам. 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що у порушення вимог статей 280, 283 ЦПК України, суд розглянув справу 03 серпня 2012 року без участі відповідача при відсутності відомостей про його належне повідомлення про час і місце розгляду справи, що є підставою для скасування заочного рішення. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
Частиною четвертої статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до  суду першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню.

Обставини встановлені судами
 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року заяву   ОСОБА_1 , задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави      від 03 серпня 2012 року скасовано, справу призначено до судового розгляду у загальному порядку.
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року в задоволенні позову ПАТ «Полтава-банк» відмовлено.
 
Не погоджуючись із судовим рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Полтава-банк» подало апеляційну скаргу у якій просило скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року про скасування заочного рішення та постановити нову ухвалу про залишення заяви без задоволення; скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року відмовлено            АТ «Полтава-банк» у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Полтава-банк» на рішення суду першої інстанції залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
 
У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою:
1) залишити заяву без задоволення;
2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.
 
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
 
У частині першій статті 353 ЦПК України передбачено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня така ухвала як ухвала про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду. Не передбачено можливості оскарження такої ухвали й статтями 127, 287 ЦПК України, оскільки згідно з положеннями цих статей особа може оскаржити ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку та ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
Отже, ухвала суду першої інстанції про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду не може бути самостійним предметом оскарження в апеляційному порядку. Разом з тим, потрібно мати на увазі, що частиною другою статті 353 ЦПК України визначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Тобто, оскарження вказаної вище ухвали в апеляційному порядку можливе лише разом із рішенням суду по суті спору.
 
Наведений висновок випливає із розумінням права на доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, яке мне є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Із матеріалів справи убачається, що ПАТ «Полтава-банк»звернулося до суду з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Полтави                       від 25 листопада 2019 року, у якій просило скасувати також ухвалу про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду, що передбачено положеннями частини другої статті 353 ЦПК України, якими, як зазначено вище, встановлено можливість оскарження такої ухвали виключно з рішенням суду. Відповідно, при апеляційному перегляді справи, апеляційний суд був зобов`язаний перевірити законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції одночасно із дотриманням процедури скасування попереднього заочного рішення у цій справі, постановленого ще 03 серпня 2012 року. Саме до цього зводились доводи  апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції 09 липня     2019 року. 
 
Проте, апеляційний суд при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі, на зазначене уваги не звернув та у порушення вказаних норм процесуального права постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Полтава-банк» на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року, яка оскаржувалася разом із рішенням суду і фактично вимога про її скасування разом із доводами скарги про її незаконність є запереченням, включеним до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Отже, суд апеляційної інстанції, за відсутності правових підстав та всупереч послідовності процесуальних дій, визначених ЦПК України, відмовив у відкритті апеляційного провадження на ухвалу суду першої інстанції, заперечення на яку, у порядку частини другої статті 353 ЦПК України включено до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору. 
 
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження на ухвалу суду першої інстанції про скасування заочного рішення, що включена як заперечення до апеляційної скарги на судове рішення, не може вважатись законною та обґрунтованою.
 
Верховним Судом при цьому враховано, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява                      № 12964/87).
 
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
 
Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню.
 
Разом з тим, оскільки ПАТ «Полтава-банк» оскаржило лише ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року, якою відмовлено АТ «Полтава-банк» у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2019 року, не оскаржуючи постанови Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування лише оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, проте відсутні підстави для передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки справа переглянута апеляційним судом за апеляційною скаргою ПАТ «Полтава-банк» на рішення по суті. У суду касаційної інстанції відсутні процесуальні можливості виходу за межі предмета оскарження, тобто відсутні підстави для перегляду рішення суду апеляційної інстанції по суті справи, яке не було предметом оскарження у касаційному поряду.  
 
За таких обставин, Верховний Суд зробив висновок, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування.
 
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Полтава-банк»задовольнити частково.
 
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року скасувати.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                А. С. Олійник 
 
                                                                                                                         С. О. Погрібний
 
                                                                                                                         Г. І. Усик