Постанова                                         
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/12094/15-ц
провадження № 61-25365св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року у складі судді Грицака Р. М. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Сташків Б. І., Костів О. З., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом доТернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло, розпорядження та запису в реєстраційній книзі.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 14 липня 1986 року її батьку ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_3 , його дружина 
ОСОБА_4 , та донька ОСОБА_1 ) було видано ордер № 922 серія МК на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , з того часу вона постійно проживала та була зареєстрована за зазначеною адресою.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з навчанням у Львівському середньому професійно-технічному училищі № 48, вона вибула з постійного місця проживання зі зняттям з реєстраційного обліку, після закінчення навчання 
25 червня 1993 року повернулася за місцем постійного проживання, та 
06 вересня 1993 року знову була постановлена на реєстраційний облік за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
20 травня 1994 року органом приватизації видано розпорядження № 7179 про приватизацію наймачем ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , а 26 травня 1994 року видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким одноособовим власником зазначеної квартири став ОСОБА_3 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про одноособову приватизацію батьком спірної квартири, їй стало відомо після його смерті при оформленні права на спадщину.
 
Посилаючись на те, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була здійснена з порушенням її прав, оскільки вона не була залучена до приватизації спірного житлового приміщення у якому постійно проживала та не надавала ОСОБА_3 згоду на одноособову приватизацію житла, позивач просила визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 , скасувати свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я 
ОСОБА_3 , скасувати розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року № 7179, а також запис у реєстровій книзі № 7702 про право власності на квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
 
Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім'я    ОСОБА_3 .
 
Скасовано розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року, та запис у реєстровій книзі № 7702 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог 
 ОСОБА_1 про порушення її житлових прав, оскільки на час приватизації квартири АДРЕСА_1 вона була у ній зареєстрована та проживала, а отже мала право приймати участь у її приватизації. Зазначене свідчить про те, що приватизація ОСОБА_3 одноособово спірного житлового приміщення, була здійснена з порушенням вимог закону та прав позивача.  
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 
2015 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Спір щодо законності проведеної приватизації виник між ОСОБА_1 та органом приватизації - Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, яке є належним відповідачем у справі. Оскільки на момент вирішення справи судом першої інстанції ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 за заповітом, спадщину не прийняла, суд правильно залучив її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки судове рішення могло вплинути на її права. 
 
Суд визнав необгрунтованими посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на те, що рішенням суду порушено права ще однієї доньки спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , оскільки факт батьківства 
ОСОБА_3 відносно ОСОБА_8 установлено судовим рішенням, що набрало законної 17 січня 2017 року, а тому на момент вирішення спору підстави для залучення до участі у справі ОСОБА_8 були відсутні Крім того, ОСОБА_8 не зверталася з апеляційною скаргою та не уповноважувала будь-яку іншу особу на представництво її інтересів в суді. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року і постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав спливу позовної давності, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що належним відповідачем у справі є лише орган приватизації, оскільки не врахували, що вона як спадкоємець померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за заповітом прийняла спадщину та набула права власності на спірну квартиру у порядку спадкування. Оспорення позивачем законності набуття спадкодавцем права власності на спірне майно безпосередньо впливає на її права як спадкоємця, а тому суд зобов`язаний був залучити її до участі у справі як відповідача. Неправильне визначення судом її процесуального статусу учасника справи, як третьої особи, позбавило її можливості подати заяву про застосування позовної давності, що є істотним порушенням її процесуальних прав.
 
Вирішуючи питання про скасування у цілому розпорядження від 20 травня 
1994 року № 7179 про приватизацію спірної квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не врахував, що на обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на порушення її права на приватизацію половини спірної квартири, тоді як суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вирішили питання про скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у цілому, а не у оскаржуваній частині.
 
Крім того, установивши, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності належного її повідомлення про дату та час судового засідання, апеляційний суд, на виконання пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, зобов`язаний був його скасувати. 
 
У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вона просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального та процесуального права.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 липня 1986 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_1 ) виданий ордер № 922 серія МК на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
 
Розпорядженням начальника Комунального підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Міське бюро технічної інвентаризації») 
від 20 травня 1994 року № 7179 заяву ОСОБА_3 від 16 травня 1994 року про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 задоволено. Відповідно до наданої підприємством по обслуговуванню житла - житлово-комунальним управлінням об`єднання «Тернопільський бавовняний комбінат» довідки (без дати) про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займаних ним приміщень, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований виключно ОСОБА_3 
 
26 травня 1994 року начальником КП «Міське бюро технічної інвентаризації», згідно з розпорядженням від 20 травня 1994 року № 7179, видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 
 
23 жовтня 1998 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С. А., яким заповідав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 , а також все належне йому майно, сестрі ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
 
Відповідно до довідки Приватного підприємства «Наш дім» (далі - ПП «Наш дім») від 24 червня 2015 року № 2080, яке здійснювало обслуговування будинку 
АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 
з 06 вересня 1993 року по 24 березня 1995 року, з 07 жовтня 2009 року по 
02 квітня 2011 року, та з 05 квітня 2011 року і на момент розгляду справи судом першої інстанції. 
 
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Перша тернопільська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області 
від 29 червня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви до Першої тернопільської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на строк один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року залишено без змін.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
За змістом статті 15 Закону України «Про власність», чинного на дату приватизації ОСОБА_3 спірної квартири, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.
 
Приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції чинній, на час здійснення ОСОБА_3 приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
 
Відповідно до пункту першого статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
 
Згідно зі статтею 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
 
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
 
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. 
 
Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
 
ОСОБА_1 обгрунтовувала позов порушенням її права на участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 та отримання її у власність, посилаючись на те, що її батько 
ОСОБА_3 надав до органу приватизації недостовірну інформацію про склад осіб, зареєстрованих та проживаючих у спірному житловому приміщенні.
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
 
Статтею 4 ЦПК України 2004 року визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.
 
Системний аналіз норм процесуального законодавства, чинного на дату звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, свідчить про те, що суд розглядає цивільні справи не інакшеяк за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України 2004 року). 
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України 2004 року). 
 
Відповідач - це особа яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з пред`явленою до нього позовною вимогою. 
 
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки спір виник щодо порушення прав позивачки на участь у приватизації квартири, яку проведено на підставі рішення органу приватизації та оформлено свідоцтвом про право власності на житло, яке було видано на ім'я ОСОБА_3 органом приватизації, а тому саме зазначений орган є належним відповідачем до заявлених вимог.
 
Установивши, що належним відповідачем у справі є орган приватизації, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що фактично до участі у справі було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» (далі - ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації») (код ЄДРПОУ 33680424, адреса місцезнаходження: вулиця За Рудкою, 35, місто Тернопіль), державну реєстрацію якого у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено 21 липня 2005 року, яке не є і не було на час виникнення спірних правовідносин органом приватизації, але фактично приймало участь у справі як відповідач, на відміну від КП «Міське бюро технічної інвентаризації» (код ЄДРПОУ 14028717, адреса місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка, 1, місто Тернопіль), яке є органом приватизації. Доказів на підтвердження делегування КП «Міське бюро технічної інвентаризації» своїх повноважень ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», у тому числі на здійснення його представництва в суді, матеріали справи не містять.
 
Вирішуючи спір, суди також не врахували, що правовідносини у даній справі пов`язані із захистом права власності позивача, а тому належним відповідачем у такій справі обов`язково має бути також особа, право власності на майно якої оспорюється. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 помер, належним відповідачем у справі мав би бути його спадкоємець. Незважаючи на обізнаність про те, що 
23 жовтня 1998 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповів належну йому на праві особистої власності приватизовану квартиру 
АДРЕСА_1 , сестрі 
ОСОБА_2 , суд першої інстанції за клопотанням позивача залучив до участі у справі ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, незважаючи на те, що вирішення спору по суті безпосередньо впливає на її права, що позбавило її можливості користуватися рівними процесуальними правами як сторони, відповідно до положень статті 31 ЦПК України 2004 року. З огляду на наведене, а також відсутність відомостей про належне повідомлення її судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, обгрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що зазначені порушення норм процесуального права є істотними, оскільки позбавило її можливості брати участь в судовому засіданні, подавати свої заперечення на позов та докази на їх підтвердження, а також подати заяву про застосування позовної давності, у тому числі у суді апеляційної інстанції. 
 
Висновок апеляційного суду те, що не залучення судом першої інстанції ОСОБА_2 до участі як відповідача не виплинуло на правильність вирішення спору по суті, оскільки станом на дату ухвалення зазначеного судового рішення ОСОБА_2 пропустила встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини, а тому у неї не виникли права щодо спадкового майна є необгрунтованим, оскільки за змістом положень частини п`ятої статті 1268, частини другої статті 1220 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її  відкриття, яким є день смерті спадкодавця. Крім того, на дату розгляду справи апеляційним судом, набрало законної сили рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша тернопільська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яким ОСОБА_2 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .  
 
Зважаючи на те, що ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», яке фактично приймало участь у справі, не є належним відповідачем у справі, а КП «Міське бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_2 , як належні відповідачі за заявленими позовними вимогами не були залучені до участі у справі, висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , є помилковими.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Ураховуючи допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки заявник понесла судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій, судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 1 549,76 грн (704,00 грн + 845,76 грн), підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 12 серпня 2015 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло, розпорядження та запису в реєстраційній книзі, відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 
1 549,76 грн на відшкодування судових витрат, понесених за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          О. В. Ступак
Судді:                                                                          І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко