ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4852/19                                                  Головуючий у І інстанції - Лиска І.Г.
                                                                                           Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

                                П О С Т А Н О В А
             І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  07 травня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року у справі за    адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

                        В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-144301-52 від 12 листопада 2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач вважає, що вказана вимога винесена всупереч норм чинного законодавства України, є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки свідоцтво про його реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності він не отримував, підприємницької діяльності з моменту державної реєстрації не здійснював, із заявами про взяття на облік до органів державної податкової служби не звертався та податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності щодо провадження підприємницької діяльності не подавав. Крім того, Позивач зазначає, що з 01.05.2006  року по даний час працює на ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз», а тому в період його трудової діяльності і по теперішній час в якості найманого працівника роботодавцем сплачено за нього єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-144301-52 від 12 листопада 2018 року.      
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДПС у Київській області подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити      нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.
В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Київській області посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Відповідач зазначає, що починаючи з 01 січня 2017 року фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування, які не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці року, зобов`язані сплачувати єдиний внесок за себе не менше мінімального страхового внеску за місяць: у 2017 році не менше 704 грн. за місяць, у 2018 році - не менше 819,06 грн. за місяць. На думку Відповідача, не зважаючи на те, що Позивач не отримував дохід у звітному році або окремому місяці, останній як фізична особа - підприємець зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок, не зважаючи на те, що    ОСОБА_1 не  здійснював підприємницької діяльності.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач вказує на те, що він у вересні 1999 року звертався із заявою про реєстрацію його суб`єктом підприємницької діяльності-фізичної особи до виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області у відповідності до діючого на той момент Порядку державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року № 740. Проте, свідоцтва про реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності не отримував, із заявами про взяття на облік до органів держаної податкової служби не звертався, підприємницької діяльності він не здійснював, податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності щодо провадження підприємницької діяльності не подавав. Позивач звертає увагу на те, що відомості про нього як про фізичну особу-підприємця були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 21.03.2019 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він не був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 23.09.1999 року.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1      ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1      ст. 308         КАС України            суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Позивач зареєстрований як фізична особа підприємець 23 вересня 1999 року. Дата запису: 21 березня 2019 року за №23550170000023474. Місце проживання: АДРЕСА_1 . Крім того, з 21 березня 2019 року за № 23550060002023474 припинено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ..
Також згідно з поданими Відповідачем ідентифікаційними даними на Позивача судом першої інстанції встановлено, що податковим органом 23 вересня 1999 року зареєстровано Позивача як фізичну особу підприємця та з 21 березня 2019 року Позивачем припинено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , адреса Позивача вказана: АДРЕСА_1 .
З 01 травня 2006 року  по даний час Позивач працює в ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз» водієм автотранспортних засобів категорії «Д», що підтверджується довідкою від 09 липня 2019 року № 78/19 виданою ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз» та відомостями трудової книжки Позивача серії НОМЕР_1 .
За весь вищезазначений період роботи ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз» нараховувало та сплачувало за Позивача єдиний соціальний внесок відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується довідкою від 09 липня 2019 року вих. № 79/19, виданою ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз», витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 18 липня 2019 року та індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5).
Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22 квітня 2019 року по виконавчому провадженню № 58644907 винесеною при примусовому виконанні вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-144301-52 від 12 листопада 2018 року звернуто до стягнення на доходи боржника - ОСОБА_1 у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 17770,49 грн..
Позивач звернувся до податкового органу з заявою про надання вимоги про сплату боргу та інформації про період, за який нарахований борг по єдиному внеску та підстави його нарахування. 
Листом від 30 липня 2019 року № 18384/П/10-36-13-05 податковим органом повідомлено, що в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування) в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., за 2018 рік   у   сумі 9828,72 грн. У зв`язку з наявністю станом на 12 листопада 2018 року у Позивача заборгованості по єдиному внеску в сумі 15819,54 грн., відповідно до даних автоматизованої системи обліку, керуючись вимогами п. 4 ст. 25 Закону № 2464, ГУ ДФС у Київській області сформовано та направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 листопада 2018 року № Ф-144301-52, яка була направлена Позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_2 , проте рекомендований лист повернуто до податкового органу. 
Позивач вважаючи вимогу від 12 листопада 2018 року № Ф-144301-52 протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним  позовом.
Задовольняючи адміністративний позову суд першої інстанції виходив того, що з 01.05.2006 року по теперішній час роботодавець, нараховував Позивачу заробітну плату, сплачував за нього як страхувальник єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї у період, за який винесена спірна вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску Позивачем ще як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. Також, підприємницьку діяльність Позивач фактично не здійснював, що не спростовано Відповідачем.         
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України            органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Так, відповідно до підпункту      14.1.226      пункту      14.1      статті      14 Податкового кодексу України      (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт      14.1.195      пункту      14.1      статті      14 ПК України      дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
При цьому, правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 Закону №2 464-VI).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).
Пунктами 3 і 10 частини першої      статті 1 Закону № 2464-VI      надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізича особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому      законом      порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього      Закону      зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої      статті 4 Закону № 2464-VI      платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої      статті 4 Закону № 2464-VI      до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої      статті 7 Закону № 2464-VI      (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої      статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до      Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої      статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої      статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює,      Законом № 2464-VI      не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).
Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Мінімальна заробітна плата у 2017 році відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801 -VIII з 01.01.2017 року становила 3 200,00 грн.
Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року № 2246-VIII мінімальна заробітна плата у 2018 року з 01.01.2018 року становила 3 723,00 грн.
Враховуючи вищезазначене, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн. на місяць (3 200,00 грн. х 22%, де 3 200,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн. на місяць (3 723,00 грн. х 22%, де 3 723,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 року).
Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з частиною 2 статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом 1 частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (далі - Інструкція № 449).
Так, положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, Відповідачем нараховано Позивачу як фізичній особі-підприємцю єдиний соціальний внесок за 2017-2018 роки на загальну суму 15819,54 грн., про що зазначено у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки). 
Також, при дослідженні даної вимоги судом першої інстанції встановлено, що податковим органом вказано адресу Позивача: АДРЕСА_2 , та на вказану адресу податковим органом направлено дану вимогу яка повернута до податкового органу.
Разом з ти, у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначена інша адреса Позивача ніж у оскарженій вимозі: АДРЕСА_1 . 
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з твердження Відповідача про надсилання Позивачу вимоги за адресою згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з чим погоджується колегія суддів.
Тобто, Позивач був повідомлений про наявність оскаржуваної вимоги не в порядку визначеному чинним законодавством.
Крім того, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на той факт, що у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказано дату реєстрації 23.09.1999 року, а даний запис був зроблений 21.03.2019 року за № 23550170000023474. Також датою взяття на облік вказано 21.03.2019 року. Зазначену дату також вказано при знятті з обліку Позивача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Позивач не був зареєстрований як фізична особа підприємець з 23.09.1999 відповідно до поданої заяви Позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, з 01.05.2006 року по теперішній час (з врахуванням періоду, коли Позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем) ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз». 
Ці обставини підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, ТОВ «Транспортна компанія «Автосоюз» за період, зокрема, 2017-2018 рік, сплачувало за Позивача страховий внесок.
Отже,  колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що роботодавець, нараховуючи Позивачу заробітну плату, сплачував за неї як страхувальник єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України.
Проте, Відповідачем доказів щодо безпосереднього здійснення Позивачем підприємницької діяльності у 2017 - 2018 роках, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інсатнції не надано.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні      Закону № 2464-VI      Позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017 рік та 2018 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску Позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 140/642/19 (адміністративне провадження № К/9901/28621/19).
Отже, оскаржувану вимогу Відповідача не можна вважати правомірною, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що    вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12 листопада 2018 року № Ф-144301-52 є протиправною та підлягає скасуванню. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»              підлягають застосуванню судами як джерела права.
Згідно з частинами 1, 2 статті 6 КАС суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «БулвесАД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Отже, з огляду на практику ЄСПЛ винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи Позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем. В свою чергу, трактування Відповідачем законодавства призвело до необхідності виплати додаткових коштів (зайвих витрат) Позивачем із заробітної плати за умови відсутності доходу від відповідної підприємницької діяльності.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями      ст. 242 КАС України      рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1      ст. 315 КАС України      за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до      ст. 316 КАС України      суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Розглянувши доводи Головного управління ДПС у Київській області викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241,   242,   243,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення,   а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року  -      без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.            

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М. Оксененко