Постанова
Іменем України
 
25 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 495/364/17
 
провадження № 61-35537св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2015 року, яка набрала законної сили, задоволено його позов до ВЧ НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання донарахувати і виплатити різницю, надати оновлену довідку, здійснити нарахування та страхові внески. На виконання вказаного рішення суду ВЧ НОМЕР_1 у серпні-вересні 2016 року проведено відповідне донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) на загальну суму 516 747,10 грн. Нарахування цієї суми підтверджується матеріалами перевірки фінансового відділу ВЧ НОМЕР_1 Білгород-Дністровським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України і матеріалами виконавчого провадження. Однак, кошти, які направлялися        на виконання судового рішення, командуванням військової частини незаконно були направлені на виплату інших видів грошового забезпечення військовослужбовців. Вказаною бездіяльністю, пов`язаною із невиконанням судового рішення та невиплатою грошового забезпечення, йому завдано моральну шкоду.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ВЧ НОМЕР_1 заборгованість із заробітної плати (грошового забезпечення) у розмірі 516 747,10 грн та 50 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
 
15 березня 2017 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України подав до суду заяву про вступ у цю справу з метою представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області  від 10 травня 2017 року у складі судді Мишко В. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій, заробітній платі (грошовому забезпеченню) у розмірі 516 757,10 грн. 
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі  5 167,47 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на виконання          постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської             області від 04 березня 2015 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року ВЧ НОМЕР_1 у серпні-вересні 2016 року проведено донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на загальну суму 516 747,10 грн, однак вказані судові рішення у повному обсязі військовою частиною не виконані та вказані кошти позивачу не виплачені, що свідчить про порушення його прав і наявність підстав для стягнення указаних коштів з відповідача на користь позивача. Разом з тим, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю цих вимог.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2018 року апеляційні скарги ВЧ НОМЕР_1 і заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області         від 10 травня 2017 року скасовано, провадження у справі – закрито. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що предметом спору є стягнення грошових сум, які виникли з приводу проходження і звільнення з публічної служби, тобто порядок вирішення виниклого публічно-правового спору регулюється КАС України, тому відповідно до статті 19 вказаного Кодексу розгляд цієї справи повинен здійснюватися у порядку адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, змінивши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, задовольнивши ці вимоги.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 20 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1093/0/226-20 і протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня        2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки цей спір виник щодо стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати, нарахованої на виконання рішення адміністративного суду, яким відповідача було зобов`язано перерахувати і сплатити заробітну плату.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2018 року ВЧ НОМЕР_1 та у серпні 2018 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України подали відзиви на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2015 року у справі № 2-а/608/11 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання донарахувати і виплатити різницю, надати оновлену довідку, здійснити нарахування та страхові внески.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 до отриманої ОСОБА_1 за період служби заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі до матеріальної допомоги на оздоровлення за 2007-2010 роки і допомоги для поліпшення соціально-побутових умов за 2007-2010 роки, одноразових й щомісячних винагород (у тому числі на день свят) донарахувати та виплатити за період з 01 травня 2007 року до 15 грудня 2010 року 10 % надбавку до посадового окладу відповідно до додатку № 40 Постанови Кабінету Міністрів України                      від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 донарахувати і виплатити ОСОБА_1 за період             з 01 січня 2008 року до 15 грудня 2010 року різницю між заробітною платою (без премії), грошовим забезпеченням (без премії), визначеною за умовами оплати праці, згідно з нормативно-правовими актами, що втратили          чинність (Укази Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002,         від 05 травня 2003 року № 389/2003 – постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2013 року) та розміром заробітної плати (у тому числі до матеріальної допомоги на оздоровлення за 2008-2010 роки і допомоги для поліпшення соціально-побутових умов за 2008-2010 роки, одноразових й щомісячних винагород               (у тому числі на день свят), встановленим за новими умовами оплати праці, яка суттєва була зменшена (а.с.12-15).
 
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня          2016 року постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 березня 2015 року залишено без змін.
 
На виконання вказаних судових рішень ВЧ НОМЕР_1 у серпні 2016 року проведено відповідне донарахування заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на загальну суму 516 747,10 грн.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом до ВЧ НОМЕР_1 про стягнення вказаної нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати та відшкодування завданої моральної шкоди.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку          розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                    Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                         до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції         Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням вимог процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент звернення до суду) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою і другою статті 11 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент звернення до суду) передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України (у редакції, що діяла на момент звернення до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України (у редакції, що діяла на момент звернення до суду) передбачено, що справа адміністративної юрисдикції – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
 
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України (у редакції, що діяла на момент звернення до суду) визначено, що публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції,            що діяла на момент звернення до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
 
Проходження публічної служби – це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби – одним з елементів припинення такої служби.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
 
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними Положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
 
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», у тому числі Закону України «Про Державну прикордонну службу України», а також Положенням про проходження військової служби громадянами України в Державній прикордонній службі України.
 
Судом установлено, що ОСОБА_1 у період з 04 грудня 2000 року                  до 15 грудня 2010 року проходив військову службу в органах військової прокуратури Генеральної прокуратури України на посаді військового прокурора Болградського гарнізону Південного регіону України, відповідно приймався та звільнявся з роботи Генеральним прокурором України, а військова частина НОМЕР_1 на правах статусу роботодавця забезпечувала ОСОБА_1 заробітною платою.
 
Вказане свідчить, що ОСОБА_1 перебував на публічній службі                           у розумінні пункту 15 статті 3 КАС України, а тому спірні правовідносини між сторонами щодо виплати нарахованого, але не виплаченого, грошового забезпечення в результаті проходження публічної служби відповідно до статті 17 КАС України за своєю суттю є публічно-правовим спором.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відповідно до статті 19 КАС України розгляд цієї справи має бути проведений в межах адміністративного судочинства.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян