ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 червня 2020 року           справа №360/377/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Ястребової Л.В., суддів Компанієць І.Д., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 р. у справі № 360/377/20 (головуючий І інстанції Басова Н.М., повний текст складено 20.03.2020р. в м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                     УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач, ГУНП в Луганській області) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати висновок від 26.12.2019 ГУНП в Луганській області щодо відмови в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги по втраті працездатності поліцейського у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції у відповідності до вимог пункту 3 частини 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію»; визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області здійснити нарахування на користь позивача одноразової грошової допомоги; зобов`язати відповідача здійснити виплату одноразової грошової допомоги на користь позивача з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 1-4, 62-64).
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 25.09.2019 року отримав статус інваліда війни та, як вважає, відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», набув право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги за рахунок коштів державного бюджету. 12.12.2019 року на підставі п.3 ч.1 ст.99 ЗУ «Про Національну поліцію» позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо виплати одноразової грошової допомоги. Відповідач надав відповідь від 03.01.2020 року № 36/111/22/05-2020, якою відмовив у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, мотивуючи це тим, що призначення зазначеної допомоги можливе лише у разі звільнення поліцейського через хворобу.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 75-78).
Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що серед підстав зазначених у ст.101 Закону України «Про Національну поліцію» відсутня умова про звільнення поліцейського не через хворобу, ГУНП в Луганській області своїм рішенням про відмову у виплаті одноразової допомоги вийшло за межі повноважень покладених на них Законом. Також зазначає, що п.3 ч.1 ст.97 ЗУ «Про Національну поліцію» не містить посилань на конкретні норми щодо підстав звільнення з Національної поліції, а встановлює причину, яка обумовлюється визначенням поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків. Наголошує, що діагноз, який був встановлений ще 03.05.2019р. по суті не змінився і став основою для прийняття рішення 13.06.2019р. ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Луганській області» щодо визнання позивача непридатним до служби в поліції, отже право бути звільненим на підставі п.2 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» було набуто саме ще 03.05.2019р. Рапорт щодо звільнення за скороченням штатів був поданий позивачем 17.05.2019р. після встановлення діагнозу та він не був результатом волевиявлення позивача щодо підстави звільнення, а був наданий на вимогу відповідача для дотримання порядку звільнення через скорочення штатів. Крім того, зазначає, що посилання на постанову Верховного Суду від 22.01.2019р. у справі №2340/2663/18 не є доречним, оскільки наявні інші обставини та звертає увагу на позицію Верховного Суду у справі №712/2470/17 від 07.09.2018р. щодо задоволення позовних вимог та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу. Також зазначає про порушення принципу недискримінації, визначеного у ст. 14 Конвенції (а.с. 83-96).
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.02.2016р. позивач має статус учасника бойових дій (а.с.7).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 25.09.2019р. ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи (а.с. 8).
Згідно довідки МСЕК серії 12 ААБ №142271 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 25.06.2019р., яке пов`язано з проходженням служби в поліції (а.с.10).
17.05.2019 року позивач з рапортом звернувся до начальника ГУНП в Луганській області, в якому просив звільнити у зв`язку зі скороченням штатів 31 травня 2019 року. Також зазначено, що від запропонованих посад відмовився, претензій щодо звільнення немає (а.с. 46).
Згідно витягу з наказу від 22.05.2019 №410 о/с «По особовому складу», звільнено майора поліції ОСОБА_1 (0122318), начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст.77 ч.1 п.4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 31.05.2019, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 09 місяців 25 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 10 років 05 місяців 17 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 18 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 18 діб, встановивши відсоток премії за травень 2019 року 131,9 %. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 17.05.2019, наказ Національної поліції України від 21.03.2019 №249 (а.с.9).
12.12.2019 року позивач звернувся з заявою (рапортом) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності до начальника ГУНП в Луганській області, в якому просив виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з тим, що отримав ІІІ групу інвалідності пов`язану з виконанням службових обов`язків внаслідок травми (а.с.37).
Листом від 03.01.2020 року №36/111/22/05-2020 ГУНП в Луганській області, посилаючись на ст. 97 Закону України «Про національну поліцію» повідомило, що призначення допомоги можливе лише у разі звільнення поліцейського через хворобу. Також зазначив, що керуючись вимогами наказу МВС від 11.01.2016 року №4 складено висновок, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги (а.с.18).
Відповідно до висновку про призначення одноразової грошової допомоги від 26.12.2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з відсутністю у ст. 97 Закону України від 02.07.2017 №580-VII, випадку щодо встановлення одноразової грошової допомоги поліцейському, який був звільнений з лав Національної поліції через скорочення штатів (а.с.45).
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується особам у разі встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ними служби в органах внутрішніх справ або поліції протягом шести місяців після звільнення внаслідок хвороби, в той час як підставою для звільнення позивача з органів поліції є факт подачі рапорту про звільнення у зв`язку з скороченням штату.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 97 цього Закону одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
При цьому, положеннями п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті
З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, прийнято Порядок № 4, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.
Наказом МВС від 12 вересня 2016 року № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.
Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).
Таким чином, із аналізу наведеного вище слідує, що зазначені положення Закону №580-VIII застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):
1) інвалідність повинна наступити внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII) чи/або внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції (п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII);
2) інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;
3) причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції (п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII) чи/або пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі №373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі №296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі №822/3788/17, від 23 листопада 2018 року у справі №822/962/18, та має застосовуватись до спірних правовідносин, в силу положень ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ч. 5 ст. 242 КАС України.
Щодо доводу апелянта, що серед підстав зазначених у ст. 101 Закону України «Про Національну поліцію» відсутня умова про звільнення поліцейського не через хворобу, суд зазначає наступне.
Статтею 101 Закону № 580-VIII, визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.
Отже, вказаною статтею Закону передбачені підстави відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги особам, які мають на це право. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується особам у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок вказаних причин, тобто через хворобу.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що звільнення позивача зі служби в поліції було зумовлено відповідно до його рапорту у зв`язку зі скороченням штатів, про що зазначено в наказі про звільнення та їм не заперечується, що в такому випадку відносить його до тієї категорії осіб, які не мають права на отримання одноразової грошової допомоги, згідно ст. 97 Закону № 580-VIII, оскільки підстави його звільнення не пов`язані з травмою отриманою під час проходження служби.
Таким чином, підстави для призначення та виплати позивачу такої одноразової грошової допомоги, що передбачені п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII, відсутні.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII встановлено вичерпний та такий, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав призначення та виплати одноразової грошової допомоги. А тому якщо особу не було звільнено відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, а саме через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, а звільнено з інших підстав передбачених даною статтею (в даному випадку скорочення штатів), то підстав для виплати одноразової грошової допомоги у відповідача немає.
Таким чином, суд встановив, що у позивача відсутня одна з обов`язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, причиною звільнення ОСОБА_1 з поліції є скорочення штатів, а не через хворобу, що зумовлена травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.
Суд також критично оцінює посилання апелянта на те, що позивач здобув право на призначення грошової допомоги саме відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII, а не відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII, крім того, на переконання колегії суддів необхідність звільнення особи саме 
через хворобу, поширюються як щодо підстави передбаченої п. 3, так і до підстави передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону №580-VIII.
В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач звільнений зі служби у зв`язку із скороченням штатів, за правилами пункту 4 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» однією з обов`язкових умов надання грошової допомоги за цим пунктом є звільнення особи з поліції внаслідок причин, зазначених лише у цьому пункті, відповідач правомірно відмовив у виплаті позивачу спірної допомоги, а тому суд обгрунтовано прийняв рішення про відмову у задоволенні позову.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 22.01.2019р. у справі №2340/2663/18 і суд не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
Колегія судів не приймає посилання апелянта на позицію Верховного Суду у справі №712/2470/17 від 07.09.2018р. щодо задоволення позовних вимог та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу, оскільки наявні інші обставини справи, а саме: особу в зазначеній справі звільнено зі служби в поліції саме за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу).
Посилання апелянта на ознаки дискримінації щодо відмови у задоволенні позовних вимог порівнянні зі ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу, при відсутності змін у нормах закону, а зміні лише розуміння цих норм судом, та упереджене ставлення через час звернення для захисту своїх прав, судовою колегією оцінюється критично, оскільки у виплаті вказаної допомоги позивачу відмовлено на підставі Закону України «Про Національну поліцію», норми якого на момент розгляду справи неконституційними не визнавались, є чинними та підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №823/1924/18.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що дії Головного управління Національної поліції в Луганській області стосовно відмови у призначені одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю у ст. 97 Закону України від 02.07.2017 №580-VII, випадку щодо встановлення одноразової грошової допомоги поліцейському, який був звільнений з лав Національної поліції через скорочення штатів є правомірними.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 р. у справі № 360/377/20 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 р. у справі № 360/377/20 - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 02 червня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, але не менше строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щодо запобігання поширення короновірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя                                                                                   Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                                      І.Д. Компанієць

                                                                                                                                 І.В. Сіваченко