ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4589/20 Справа № 212/780/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П. 
секретар судового засідання Голуб О.О.
сторони:
        позивач -  ОСОБА_1 
відповідач- Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження  цивільну справу за  апеляційними скаргамипредставника позивача ОСОБА_1 – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 28 лютого 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 рокупозивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (далі – Відповідач, ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я в сумі 212 535 гривень без утримання податків з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів. 
В обґрунтування позову зазначив, що з 17.04.1997 по 03.02.2014 ОСОБА_1 працював підземним машиністом електровоза дільниці ВШТ шахти «Родіна» ПАТ «КЗРК». 
Рішенням МСЕК від 14.10.2013 позивачу було встановлено 45% втрати професійної працездатності: 30% радикулопатія, 15% хронічне обструктивне захворювання легень та третя група інвалідності. 
В подальшому висновком МСЕК від 24.10.2017 позивачу було встановлено 45% втрати професійної працездатності по радикулопатії та хронічному обструктивному захворюванню легень та третя група інвалідності безстроково.
У зв`язку із отриманими профзахворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль, обмеження рухів в попереково-крижовому відділі хребта, посилення болю при ході, фізичному навантаженні, тривалому положенні сидячи, іррадіацію болю по задній поверхні правої ноги до коліна, періодичне оніміння, судоми, періодичне оніміння в пальцях кистей, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель з харкотинням, головний біль, підвищення артеріального тиску. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві задоволені частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі  70 000 (сімдесят тисяч) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» в дохід держави судовій збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , заявлених у позові.
Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває внаслідок отриманого професійного захворювання, наслідком якого стала безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 45% та встановлення третьої групи інвалідності у віці 51 років, у зв`язку з чим вважає, що сума маральної шкоди підлягає збільшенню до заявлених у позові вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ПАТ «КЗРК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
При цьому, скаржник зазначає, що позивач протягом 13 років 4 місяців, також працював в шкідливих умовах праці на іншому підприємстві – шахті №1 ім.Артема РУ ім.Кірова, тобто на захворювання позивача вплинув профмаршрут на іншому підприємстві, на що суд не звернув уваги, стягнувши з відповідача 70 000 грн. моральної шкоди при 45% втрати професійної працездатності, який є значно завищеним, тому вважає визначений судом розмір моральної шкоди таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та сталій судовій практиці у справах з аналогічним предметом позову. Також, відповідач вважає, що суд встановив факт наявності моральної шкоди, незважаючи на те, що позивачем його не доведено належними та допустимими доказами, зокрема висновками медичних установ про стрес, який зазнав позивач, внаслідок отриманого професійного захворювання. Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, порушивши право відповідача на мирне володіння своїм майном.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 , відповідач ПАТ «КЗРК» просить залишити скаргу без задоволення, задовольнивши апеляційну скаргу відповідача у повному обсязі та скасувати оскаржуване судове рішення, відмовивши позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі відповідача та відзиві на апеляційну скаргу представника позивача.
Представник позивача ОСОБА_2 подав суду апеляційної інстанції заяву з проханням здійснити розгляд апеляційних скарг сторін за його та позивача відсутності, в якій також підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, з огляду на наступне. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 17.04.1997 по 03.02.2014 працював підземним машиністом електровоза дільниці ВШТ шахти «Родіна», з 03.02.2014 переведений оператором диспетчерської служби дільниці №26 шахти «Родіна» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», і був звільнений з підприємства 27.12.2019 за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно зі ст. 38 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с.34-37).
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.03.2013 встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання – радикулопатія С6,С7, С8 і L5, S1 з вираженими (ІІІ ступеня) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромаим, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового ( ПФС другого ст.) і колінного (ПФ другого ст.) періартрозів, остеоартрозу, в поєднанні з періартрозами, ліктьових суглобів (ПФ другого ст.). Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст.,емфізема легень першої ст.). ЛН першого-другого ст., із зазначенням його причин- перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, важкість праці (а.с. 16-19)
Згідно пункту 16 Акту професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: працюючи на шахті «Родіна» підземним машиністом електровоза виконував роботи з керування електровозами під час відкочування навантажених та порожніх ешелонів, під час навантаження гірничої маси з люків дозаторів та розвантажування на перекидачі. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування , підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю, переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів внаслідок технологічного обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосування.
Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 09.07.2013 №219 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 19.01.1984 -27.03.1985, 31.01.1985 - 13.04.1997 – підземний машиніст електровоза шахта №1 імені Артема РУ імені Кірова.
Відповідно до пункту 19 Акту, враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 28 років в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо.
Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, Позивач 14.10.2013 пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 45% внаслідок професійного захворювання (30% радикулопатія, 15% хронічне обструктивне захворювання легень) та третю групу інвалідності з 07.10.2013 до 01.11.2014, що підтверджено копією виписки з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії НОМЕР_1 (а.с. 10).
В подальшому ОСОБА_1 неодноразово проходив переогляди МСЕК (а.с.10-15), і відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК серії12ААА №649678, 24.10.2017 йому було встановлено повторно 45% втрати професійної працездатності (30% радикулопатія, 15% хронічне обструктивне захворювання легень) та третю групу інвалідності безстроково (а.с.14-15).
Наявність у позивача професійного захворювання, також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписними епікризами, з яких вбачається що він неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я з діагнозом: радикулопатія, хронічне обструктивне захворювання легень (а.с. 20-33) .
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався нормами статей 1167, ч.1 ст.1168 ЦК України, ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП, й виходив з того, що відповідач є особою, яка повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_3 , оскільки професійне захворювання отримано ним, зокрема і при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте не може повністю погодитись із визначеним судом розміром моральної шкоди і у цій частині частково погоджується із доводами представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого судом розміру моральної шкоди та не може погодитись із доводами відповідача щодо відсутності підстав в задоволенні позову та завищеного розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно з нормами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року визначено, що “громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди”.
Відповідно до п.4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним, зокрема і на виробництві відповідача професійним захворюванням.
Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійного захворювання, який добровільно виконував роботу в шкідливих умовах праці, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. 
Наведене повністю кореспондує нормам ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок тривалої роботи позивача впродовж 28 років, з яких на підприємстві відповідача 16 років 3 місяці в умовах важкої праці у останнього виникло професійне захворювання через яке він втратив 45% працездатності і йому встановлено третю групу інвалідності безстроково з 24.10.2017 року, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому та незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача. 
Виходячи обставин справи, колегія суддів приймає до уваги тривалість праці позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів впродовж 16 років 3 місяців, те що позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, третю групу інвалідності, однак в подальшому його стан здоров`я не поліпшився і з 24.10.2017 останньому повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 70 000 грн. до 90 000 грн. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 70 000 грн. до 90 000 грн., у зв`язку із чим збільшенню підлягає стягнутий судом першої інстанції судовий збір, з 840,80 грн. до 900 грн., що становить 1% від стягнутої судом апеляційної інстанції суми моральної шкоди.
Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь ОСОБА_3  з 70 000 (сімидесяти тисяч) грн. до 90 000 (дев`яноста тисяч) грн., збільшити розмір судового збору стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 840,80 грн. до 900 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 квітня 2020 року.

Головуючий:
Судді: