ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 травня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/661/20	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
 головуючого судді Савицького Я.Ф.,
            суддів Головея В.М.,
                                                          Разюк Г.П.
секретар судового засідання - Щербатюк О.В.
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у відкритті провадження
від 17 березня 2020 року (повний текст складено 17.03.2020р.)
по справі № 916/661/20
за позовом  ОСОБА_1 
до відповідача: Кредитної спілки "Перше кредитне товариство" 
про: спонукання до виконання мирової угоди, -

суддя суду першої інстанції: Бездоля Д.О.
час та місце винесення ухвали: 17.03.2020р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 20.05.2020р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020р. ОСОБА_1 (далі також - позивач, кредитор) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Кредитної спілки "Перше кредитне товариство" (далі також - відповідач, боржник, КС «Перше кредитне товариство»), в якій просив суд зобов`язати відповідача виконати умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016р. у справі №7/17-2087-2011, про що видати наказ.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ухиляється від виконання умов мирової угоди, ухвала про затвердження якої не містить реквізитів, встановлених для виконавчих документів, а тому позивач не може в примусовому порядку спонукати відповідача до її виконання.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. по справі №916/661/20 (суддя Бездоля Д.О.) у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Перше кредитне товариство" відмовлено.
У вказаній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до господарського суду як фізична особа на загальних підставах, у зв`язку з тим, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016р. у справі №7/17-2087-2011, крім затвердження мирової угоди, укладеної між Комітетом кредиторів Кредитної спілки "Перше Кредитне Товариство" та боржником, провадження у вказаній справі №7/17-2087-2011 було припинено. При цьому, станом на час подання ОСОБА_1 позовної заяви про спонукання відповідача до виконання мирової угоди в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані про перебування відповідача у процесі провадження у справі про банкрутство, санації, відомості про розпорядника майна, санатора тощо.
Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом до відповідача як фізична особа, яка не є підприємцем, враховуючи відсутність у господарських судах відкритого провадження у справі про банкрутство відповідача та відсутність віднесення даного спору статтею 20 Господарського процесуального кодексу України до господарської юрисдикції, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. по справі №916/661/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції винесена внаслідок неправильного застосування норм матеріального права,           порушення норм процесуального права, а висновки суду, викладені в ухвалі від 17.03.2020р., не відповідають обставинам справи.
Так, ОСОБА_1 наполягає на тому, що висновок суду першої інстанції, що позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, є помилковим, оскільки, відповідно підпункту 7.9 пункту 7 постанови Пленуму ВГСУ за N9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", такі заяви підлягають розгляду в господарському суді.
Крім того, апелянт посилається на пункт 3.19. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", яким ВГСУ роз`яснив, що у разі ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов`язків за цією угодою, та якщо ухвала про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.
При цьому, скаржник звертає увагу, що Закон У країни від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження» втратив чинність у 2016 році на підставі прийняття оновленого Закону України від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження», а зміст статей 18-19 старого закону відповідають змісту ст. 4 оновленого закону.
Враховуючи, що ухвала Господарського суду Одеської області від 05.04.2016р. у справі №7/17-2087-2011 про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 вказує, що він має право захистити свої права шляхом подання позову про спонукання до виконання мирової угоди саме до господарського суду.
Також, ОСОБА_1 зауважує, що відповідно до рекомендацій, викладених в оскаржуваній ухвалі Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. у справі №916/661/20, він звернувся з позовною заявою про спонукання до виконання мирової угоди в порядку цивільного судочинства до Приморського районного суду м. Одеси. Однак, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2020р. у справі №522/5176/20 у відкритті провадження у справі за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про спонукання до виконання мирової угоди відмовлено на підставі того, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Таким чином, апелянт зазначає, що внаслідок відмови Господарським судом Одеської області у відкритті провадження за позовом про спонукання до виконання мирової угоди, позивач був фактично позбавлений права на ефективний засіб юридичного захисту.
Більш детально доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі.
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 заявлені клопотання про розгляд справи №916/661/20 за відсутністю останнього та клопотання про звільнення апелянта від сплати судового збору. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. про відмову у відкритті провадження у справі №916/661/20; розгляд справи призначено на 20.05.2020р.
Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір».
08.05.2020р. від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, яка була врахована апеляційною колегією у судовому засідання 20.05.2020р. під час оголошення вступної та резолютивної частин постанови. 
Крім того, 08.05.2020р. апелянтом до суду надано клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу позову про спонукання до виконання мирової угоди (з додатками). Вказане клопотання задоволено апеляційною колегією.
19.05.2020р. від Кредитної спілки "Перше кредитне товариство" до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами останньої та просить залишити її без задоволення. 
Також, 19.05.2020р. відповідач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказу, а саме: копії апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 03.04.2020р. у справі №522/5176/20. Апеляційна колегія вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання та долучити до матеріалів справи надані документи.
У судове засідання 20.05.2020р. представник відповідача не з`явився. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, а їх явка обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає можливим розглянути апеляційну скаргу у відсутності останніх за наявними у справі доказами.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступного.
Як вже зазначалось вище, ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. на підставі п.1 ч.1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016р. у справі №7/17-2087-2011 про банкрутство Кредитної спілки "Перше кредитне товариство".
Повертаючи вказану заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції керувався положеннями п.п.1, 8 ч.1 ст. 20, п.1 ч.1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України та ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства та дійшов висновку, що за правилами господарського судочинства відсутність відкритого провадження у справі про банкрутство, в межах якої була затверджена мирова угода, на момент пред`явлення позову про спонукання до виконання цієї мирової угоди, є підставою для відмови у відкритті провадження за таким позовом; вказано, що розгляд заяви позивача підлягає у цивільному судочинстві.
Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч.2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником (п.1, п.8 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (зокрема, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3.10.2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
За частиною першою статті 1 Господарського кодексу України господарськими визнаються відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Пункт 4 ст. 3 Господарського кодексу України окреслює коло відносин, які за своєю природою можуть вважатися господарськими. До них належать: 
- господарсько-виробничі, 
- організаційно-господарські, 
- внутрішньогосподарські відносини.
Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. До них, зокрема, належать договірні відносини між суб`єктами підприємницької діяльності і, відповідно, відносини, що виникають між ними у разі порушення таких зобов`язань.
Під організаційно-господарськими відносинами розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю. Відносини між суб`єктом підприємницької діяльності та органом державної податкової служби з приводу сплати податків, придбання торговельного патенту тощо належать саме до організаційно-господарських. До них також належать відносини між суб`єктом підприємницької діяльності - юридичною особою та його засновниками.
Внутрішньогосподарськими, у свою чергу, є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб`єкта господарювання, та відносини суб`єкта господарювання з його структурними підрозділами. 
Господарські відносини мають певні ознаки. Так, це обмежене, порівняно з цивільним правом, коло суб`єктів. Такими суб`єктами є учасники відносин у сфері господарювання, перелік яких встановлено ст. 2 Господарського кодексу. Це: суб`єкти господарювання, в тому числі підприємці, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Особливим суб`єктом господарських відносин є держава, від імені якої діють її органи. Крім того, ознакою господарських відносин є їх матеріальний зміст - суспільне виробництво і реалізація (оборот) суб`єктами господарювання продукції (виконання робіт, надання послуг).
Розмежування відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин встановлене ст. 4 Господарського кодексу, в частині першої якої зазначено, що не є предметом регулювання Господарського кодексу:
- майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України;
- земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря;
- трудові відносини;
- фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів;
- адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.
- відносини за участю суб`єктів господарювання, що виникають у процесі виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Таким чином, враховуючи вищенаведене та з огляду на положення статей 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку позивач та відповідач не здійснювали сумісну господарську діяльність, а наявні меж ними правовідносини не підпадають під визначення «господарських». При цьому, позивач є фізичною особою. 
Разом з тим, як зазначалось вище, господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника.
Але, судова колегія звертає увагу апелянта, що за вимогами п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах з майновими вимогами до боржника розглядаються у тому разі, якщо до цього боржника відкрито провадження у справі про банкрутство.
Частиною 6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).
Наслідки невиконання боржником мирової угоди визначені ст. 82 Закону о банкрутстві (в редакції станом на 05.04.2016р.) и полягають у можливості визнання її недійсною або у розірванні мирової угоди.
Так, відповідно до ч. ч. 6 ст. 82 цього Закону, мирова угода може бути розірвана за рішенням господарського суду у разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів. 
При цьому, визнання мирової угоди недійсною чи розірвання мирової угоди є підставою для поновлення провадження у справі про банкрутство, про що господарським судом виноситься ухвала (ч.3 ст.82 Закону про банкрутство). 
Отже, нормами закону про банкрутство передбачено шляхом право кредитора захистити свої права у випадку невиконання боржником мирової угоди шляхом подання позову про розірвання останньої або визнання її недійсною.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 не звертався до господарського суду з відповідними позовом.
Однак, станом на момент звернення ОСОБА_1 до господарського суду із заявою про спонукання до виконання мирової угоди, 21.10.2019р. вступив в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018р. №2597-VIII, частиною другою Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992р. № 2343-XII з наступними змінами; Постанову Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про банкрутство" від 14.05.1992 № 2344-XII.
Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори щодо інших вимог до боржника.
Отже, наведені положення чинних Господарського процесуального кодексу України та Кодексу України з процедур банкрутства, дають колегії суддів підстави дійти висновку про те, що у випадку невиконання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, сторони такої мирової угоди наділені правом звернутись до господарського суду із заявою про визнання недійсною такої мирової угоди або її розірвання виключно в рамках справи про банкрутство, тобто, не підлягає розгляду господарським судом у порядку позовного провадження позовна вимога про спонукання до виконання мирової угоди, укладеної між боржником та кредиторами по банкрутській справі.
Однак, як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016 у справі № 7/17-2087-2011 провадження у справі про банкрутство відповідача - Кредитної Спілки "Перше Кредитне Товариство" припинено, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані про наявність будь-якого провадження у справі про банкрутство Кредитної Спілки "Перше Кредитне Товариство".
Таким чином, по-перше, позовна заява ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди не є заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство в розумінні статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, а по-друге, відповідна позовна заява не може бути розглянута в межах будь-якої справи про банкрутство Кредитної Спілки "Перше Кредитне Товариство", з огляду на відсутність останніх.
Відтак, з огляду на те, що між сторонами відсутні господарські правовідносини, що провадження у справі№7/17-2087-2011, в рамках якої була укладена мирова угода, припинено, а за суб`єктним складом даний позов не підлягає розгляду у господарському судочинстві, апеляційна колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку позовні вимоги ОСОБА_1 повинні розглядатись у порядку цивільного судочинства.
Водночас, апеляційною колегією встановлено, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна інформація про відкриття 05.05.2020 року Одеським апеляційним судом провадження №22-ц/813/6742/20 у справі №522/5176/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Приморського районного суду м. Одеси від 3.04.2020р. у справі №522/5176/20 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про спонукання до виконання мирової угоди
Наведене спростовує посилання апелянта на те, що підвідомчість даного спору вже визначена в ухвалі Приморського районного суду м.Одеси від 03.04.2020 року у справі №522/5176/20. Враховуючи факт оскарження вказаної ухвали самим ОСОБА_1 , судова колегія зазначає, що ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 03.04.2020 року у справі №522/5176/20 не набрала законної сили.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що неповідомлення ОСОБА_1 суду господарської апеляції про подання скарги на ухвалу суду цивільної юрисдикції можна вважати як недобросовісне користування процесуальними правами та спроба приховування від суду інформації, що має істотне значення для розгляду справи.
Щодо посилання апелянта на підпункт 7.9 пункту 7 постанови Пленуму ВГСУ за N9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" та пункт 3.19. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".
Ухвалу від 05.04.2016р. про затвердження мирової угоди та припинення провадження у справі було прийнято на підставі Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992р.
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною першою статті 7 Закону про банкрутство встановлено, що до боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.
Відповідно до частини першої статті 77 Закону про банкрутство (в редакції станом на дату затвердження мирової угоди у справі №7/17-2087-2011) під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та/або розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється шляхом укладення угоди між сторонами.
05.03.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 917/1564/17 висловився, що затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією. Тому, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі №908/1604/17.
Оскільки мирова угода у банкрутстві є не тільки правочином, а одночасно і окремою судовою процедурою, укладення якої регулюється нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", то норми вказаного Закону носять пріоритетний характер в застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України і є спеціальними, тобто-пріоритетними.
Апеляційна колегія зазначає, що мирову угоду в процедурі банкрутства слід відрізняти від мирової угоди, яка передбачена нормами Господарського процесуального кодексу (ст. 192 та 193 цього Кодексу).
Норми Господарського процесуального кодексу (ст. 192) України визначають мирову угоду як домовленість між позивачем та відповідачем щодо предмета позову. Укладаючи мирову угоду в господарському процесі, сторони спору визначають взаємні права та обов`язки щодо предмета позову. При цьому законодавець не обмежує сторони щодо шляхів (способів) врегулювання спору. Головне, щоб вони не суперечили нормам чинного законодавства України. Укладення сторонами мирової угоди є підставою припинення провадження у справі. Якщо перефразувати, то мирова угода в господарському спорі - це рішення, яке написано самими сторонами, фактично - вирішення сторонами справи на власний розсуд. Господарський суд у такому разі лише затверджує укладену сторонами мирову угоду. У такому випадку мирова угода являє собою процесуальний договір, заснований на взаємних поступках, і стосується прав та обов`язків сторін. У позовному провадженні вона має характер виконавчого документа. 
Тобто, Господарським процесуальним кодексом України прямо передбачено застосування інституту мирової угоди у позовному провадженні, де ухвала про затвердження мирової угоди за вважається виконавчим документом, а наслідком невиконання угоди є право потерпілої сторони подати таку ухвалу до виконавчої служби для її примусового виконання (ст. 193).
На відміну від Господарського процесуального кодексу України, сторонами справи про банкрутство є конкурсні кредитори або комітет кредиторів в особі його представника-голови, забезпечені кредитори і боржник (банкрут) в особі керівника (в процедурі розпорядження майном) або арбітражного керуючого (в процедурах санації і ліквідації). При цьому, в процедурі банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів (ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).
Предметом мирової угоди є конкурсна і заставна заборгованість. Іншими словами - грошові вимоги конкурсних і забезпечених кредиторів, які знаходяться в реєстрі. Саме їх погашення є підставою для закриття провадження у справі про банкрутство (п.7 ч.1 ст.83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Також, мирова угода в банкрутстві не може бути розроблена на власний розсуд сторін. Закон передбачає обов`язкові умови такої угоди, а також умови, які не можуть бути включені. 
На відміну від позовного провадження, затверджена господарським судом у справі про банкрутство мирова угода підлягає виконанню сторонами в добровільному порядку, тобто, виконавче провадження з її примусового виконання не здійснюється.
Враховуючи вказане, судова колегія вважає помилковим посилання апелянта на на підпункт 7.9 пункту 7 постанови Пленуму ВГСУ за N9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", де роз`яснено, що «… у разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди наказ про примусове виконання не може бути видано, оскільки провадження у справі господарським судом припинено. Однак, інша сторона у цьому випадку не позбавлена права звернутися на загальних підставах з позовом про спонукання до виконання мирової угоди».
Наведені роз`яснення не можуть бути застосовані до даних спірних правовідносин, оскільки мирова угода у справі про банкрутство є домовленістю сторін стосовно боргів боржника, яка містить положення щодо розміру, порядку, строків виконання зобов`язань боржника, відстрочку чи розстрочку або прощення (списання) боргів чи їх частини, тобто, не передбачає заходів примусового виконання; нормами Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" при затвердженні мирової угоди у справах про банкрутство видача виконавчих документів не передбачена; ухвала про затвердження мирової угоди не є виконавчим документом.
З цих же підстав не можна керуватися і пунктом 3.19. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", на який також посилається апелянт.
Апеляційна колегія звертає увагу апелянта на те, що мирова угода у даному випадку затверджена у справі про банкрутство, а роз`яснення Пленуму Вищого господарського суду України у постановах №9 від 17.10.2012р. та №18 від 26.12.2011р. стосуються виконання сторонами мирової угоди, затвердженої у позовному провадженні.
Саме тому, в наявному у матеріалах справи повідомленні державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 11.04.2019 року №11739 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, державний виконавець, посилаючись на п.7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», зазначив щодо підстави повернення: виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Виходячи з аналізу вищевказаного, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що на відміну від справ позовного провадження, по яким ухвали про затвердження мирової угоди є виконавчими документами і повинні відповідати вимогам ст. 193 Господарського процесуального кодексу України та ч.1, 2 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", мирова угода, затверджена у справі про банкрутство, не є виконавчим документом, законом не передбачено її примусове виконання, а наслідки невиконання ухвали про затвердження мирової угоди передбачені нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.01.2020р. у справі №7/17-2087-2011.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено ухвалу з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. по справі №916/661/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.03.2020р. у справі №916/661/20 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови підписаний 21.05.2020р.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Головей В.М.

Суддя                                                                                          Разюк Г.П.