ПОСТАНОВА
Іменем України

13 травня 2020 року 
Київ
справа №750/2282/17
адміністративне провадження №К/9901/39036/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 750/2282/17
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправним та скасування пункту протоколу від 29 грудня 2016 року №118, зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою Міністерства оборони України
на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року (у складі судді Литвиненко І.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року (у складі колегії суддів Безименної Н.В., Аліменка В.О., Кучми А.Ю.)
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Міністерства оборони України (далі також – відповідач 1, Міноборони), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також – відповідач 2, військкомат), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт № 29 протоколу № 118 від 29 грудня 2016 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби в частині, що стосується ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII) у розмірі 48 місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII (з урахування раніше виплаченої суми);
- зобов`язати Міністерство оборони України подати у півторамісячний строк після набрання законної сили рішення суду звіт про виконання судового рішення, що передбачено частиною першою статті 267 КАС України.
В обґрунтування позову зазначено, що 12 липня 2007 року він отримав ІІІ групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується витягом із акта огляду у МСЕК від 12 липня 2007 року серії МСЕ-ЧНВ № 146606. Позивач вважає протиправними дії Міністерства оборони України, яке відмовило йому у призначенні одноразової грошової допомоги у відповідь на його звернення. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, позов задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано пункт № 29 протоколу № 118 від 29 грудня 2016 року засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби; зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до статті 16 Закону № 2011-ХІІ у розмірі 27-місячного грошового забезпечення відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII з урахуванням раніше виплаченої суми. В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Міністерство оборони України звернулося з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 750/2282/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.
Суддя-доповідач ухвалою від 06 травня 2020 року прийняв до провадження адміністративну справу № 750/2282/17 та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 07 травня 2020 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 01 серпня 1978 року проходив військову службу в Збройних Силах України.
У 1995 році при виконанні службових обов`язків ОСОБА_1 отримав травму (перелом-вивих с-5 хребця зі здавленням спинного мозку), що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 , виданою на підставі наказу командира військової частини № 117 від 17 серпня 1995 року та свідоцтвом про хворобу № 134 від 26 лютого 2004 року. 
Згідно довідки Чернігівської обласної дирекції від 15 грудня 2015 року № 03-04/1181 позивачу було нараховано та виплачено страхову суму у розмірі 726 грн. за втрату 22% професійної працездатності.
Наказом Міністерства оборони України від 26 листопада 2004 року № 1020 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника штабу (начальника тилового пункту управління) управління тилу було звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпункту «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу.
Згідно свідоцтва про хворобу № 134 від 26 лютого 2004 року та витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 13 грудня 2006 року № 925 (вих. № 1835 від 15 грудня 2006 року) травма позивача пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
12 липня 2007 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01 серпня 2008 року, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується витягом із акта огляду МСЕК серії МСЕ-ЧНВ № 146606. Згідно з витягом до акта огляду МСЕК до довідки серії СМЕ-ЧНВ № 410738 від 28 серпня 2008 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби на строк до 01 вересня 2009 року.
14 вересня 2009 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності у строк до 01 жовтня 2011 року, що підтверджується витягом із акта огляду МСЕК до довідки серії СМЕ-ЧНВ № 433112.
Також, згідно з витягом із акта огляду МСЕК до довідки серії МСЕ-ЧНВ № 040268 позивачу з 11 жовтня 2011 року безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності.
22 грудня 2015 року позивач звернувся до Військового комісаріату Чернігівського ОМВК з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, до якої подав пакет документів.
Листом від 23 грудня 2015 року № 6247 Військовий комісар Чернігівського ОМВК направив на адресу Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 пакет документів для виплати одноразової грошової допомоги.
Листом від 24 грудня 2015 року № 6567 Чернігівський обласний військовий комісаріат направив Департамену фінансів Міністерства оборони України подані позивачем документи, зазначивши при цьому що ОСОБА_1 не має права на призначення одноразової грошової допомоги.
Листом від 19 лютого 2016 року № 248/3/6/671 Департамент фінансів Міністерства оборони України повернув документи позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 та зазначив при цьому, що ОСОБА_1 не має права на виплату одноразової грошової допомоги, про що листом від 02 березня 2016 року № 5/884с було повідомлено позивача.
Вважаючи неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо залишення без реалізації документів ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у справі № 750/2950/16-а скасовано постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 квітня 2016 року та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково: визнано неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо залишення без розгляду документів про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомогу у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 та додані документи щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
На виконання зазначеної постанови, Чернігівським обласним військовим комісаром було направлено на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України документи ОСОБА_1 для вирішення питання щодо можливості призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги.
Протоком засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 грудня 2016 року № 118 позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги. В обґрунтування відмови, відповідач зазначив, що позивач вже реалізував своє право шляхом отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням.
Листом від 15 лютого 2017 року № 5/537с копію зазначеного протоколу було направлено на адресу позивача.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційній скарзі Міністерство оборони України зазначає, що судами не повно досліджено матеріли справи, а при прийнятті рішення суди порушили норми матеріального права, зокрема протиправно зазначили, що на спірні правовідносини розповсюджується Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі – Порядок № 499). Скаржник зазначає, що оскільки позивач звільнений до 01 січня 2007 року, то на нього не може розповсюджуватися дія вказаного Порядку.
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема тому, що з огляду на суб`єктний склад учасників процесу – справа мала розглядатися у окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів. Крім того, Міноборони наголошує, що при прийнятті оскаржуваних рішень, суди жодним чином не підтвердили того, що позивачем надано всі документи, на підставі яких у встановленому порядку може бути прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги.
Від учасників справи відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних 
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Частиною п`ятою         статті 17 Конституції України         передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України         визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до         статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"         виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених         Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Приписами частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15, Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 537/2897/16-а, від 13 грудня 201 року у справі № 623/1711/17 та від 22 серпня 2019 року у справі № 806/246/16.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби(зборів) осіб і (далі - Порядок № 499).
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 12 липня 2007 року позивачу, внаслідок травми, що пов`язана із проходженням військової служби, встановлено ІІІ групу інвалідності.
Порядком № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, одноразова грошова допомога інвалідам ІІІ групи виплачується у розмірі 27-місячного грошового забезпечення.
Доводи скаржника про те, що дія Порядку № 499 не поширюється на позивача у зв`язку з тим, що він звільнений до 01 січня 2007 року є безпідставними, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі         статті 16 Закону № 2011-ХІІ         діюче законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.
Колегія суддів зазначає, що, Верховний Суд України неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм         статті 16 Закону №2011-ХІІ, висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.
Тобто, застосування         статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17.
Таким чином, оскільки інвалідність ІІІ групи позивачу встановлено після 01 січня 2007 року та внаслідок виконання обов`язків військової служби, суди попередніх інстанцій правильно встановили необхідність застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 499.
Разом з тим, у пункті 2 цього Порядку також зазначено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Верховний Суд у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17 висловив правову позицію згідно якої, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14, від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15 та Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2019 року у справі № 820/4143/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 539/921/14-а.
Крім того, суд відхиляє аргументи скаржника, які стосуються того, що суди, приймаючи рішення у справі не підтвердили, що позивачем надано всі документи (зокрема, документ, що свідчить про причини та обставини поранення), на підставі яких у встановленому порядку може бути прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги, оскільки органом, уповноваженим на прийняття рішення стосовно призначення позивачу спірної грошової допомоги є саме Міністерство оборони України, до компетенції якого і входить розгляд документів, поданих         позивачем, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе вирішення такого питання, досліджувати відповідні документи, надавати їм оцінку, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення вказаної вище допомоги, бо таке рішення у даній ситуації відноситься до дискреційних повноважень Міністерства оборони України. Таким чином, обраний судами спосіб захисту порушеного права (зобов`язання Міністерства оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги)  відповідає змісту спірних правовідносин, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку. 
Також колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів скаржника щодо того, що у суді першої інстанції справа розглядалася неповноважним складом суду, з огляду на таке. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року), яка визначає предметну підсудність адміністративних справ, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, - підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Згідно фактичних обставин, встановлених судами. предметом спору в даній справі є призначення та виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону № 2011-XII, відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір правильно розглянутий місцевим загальним судом, як адміністративним, у відповідності до правил предметної підсудності.
Процесуальні норми, що містяться у статті 18 КАС України, мають імперативний та пріоритетний характер і визначають, що незалежно від того, хто є суб`єктом владних повноважень, спір фізичної особи з таким суб`єктом з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, інших         соціальних         виплат, до категорії яких відноситься й питання призначення і виплата одноразової грошової допомоги, підсудний місцевому загальному суду як адміністративному суду. Відповідно до вимог частини першої статті 23 цього Кодексу такий та подібні спори розглядаються і вирішуються суддею         одноособово.
Ні предмет спору цієї справи, ні суб`єктний склад її учасників, у розумінні положень статті 24 КАС України, не дають підстав поширювати розгляд і вирішення його колегією окружного адміністративного суду у складі трьох суддів.
Таким чином, ця справа підсудна саме місцевому суду, як адміністративному, оскільки предметом спору є соціальна виплата - одноразова грошова допомога, на розгляд і вирішення якого не поширюється інша підсудність.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стре проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74). 
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Ruiz Torija v. Spain», № 18390/91; п. 29). Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних («Artico v. Italy», № 6694/74, п 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи («Van de Hurk v. Netherlands» № 16034/90, п. 59). 
Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» («Peleki v. Greece», № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» («Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), № 19867/12, п. 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанції у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржуваних судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями         341,         345,         349,         350,         355,         356,         359 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                    Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                                              І.В. Желєзний
                                                                                                              Н.В. Коваленко