ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року		Справа № 300/585/20 пров. № А/857/6045/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Старунського Д.М.,
при секретарі судового засідання – Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року (суддя Гундяк В.Д., м.Івано-Франківськ) у справі за її позовом до Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі – ВДВС, МУМЮ відповідно) в якому просила визнати постанову головного державного виконавця ВДВС Чіха І.М. про стягнення виконавчого збору від 24.02.2020 №56445191 (далі – Постанова, державний виконавець відповідно) протиправною та скасувати.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.
Не погодившись із ухваленим судовим рішення, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права визнавши, що Постанова, як рішення державного виконавця прийняте у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення відповідно до частини першої статті 72 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) підлягає оскарженню до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК).
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Крім того, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив того, що в даному випадку спірні правовідносини виникли в зв`язку з прийняттям, а не виконанням оскарженої Постанови державного виконавця, а відтак у відповідності з приписами статті 447 ЦПК на них поширюється юрисдикція цивільного суду.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Пунктом 4 частини першої статті 171 КАС (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
За змістом пункту 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Положеннями пункту 1 частини першої статті 4 КАС передбачено, що адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Згідно з пунктом 2 частини першої цієї ж статті публічно-правовий спір – це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Зі змісту позовної заяви видно, що 22.05.2018 державним виконавцем ВДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56445191 за виконавчим листом №348/1359/16-ц (далі – Виконавчий лист) виданого 10.05.2018 Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , без надання іншого житла.
У пункті 2 цієї постанови вказано, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с.20-21). 
Ухвалою Верховного Суду від 7 червня 2018 року зупинено рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року на підставі якого будо видано Виконавчий лист.
На підставі цього 06.07.2018 державним виконавцем була прийнята постанова про зупинення вчинення виконавчих дій ВП №56445191, якою зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання Виконавчого листа (а.с.25-26).
Після поновлення вчинення виконавчих дій, 24.02.2020 державним виконавцем винесено оскаржувану Постанову на підставі статтей 3, 27, 40 Закону №1404-VIII стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 9446 грн (а.с.29-30).
Винесення оскаржуваної постанови стало підставою для звернення позивача із даним позовом.
Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом №1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, Закон №1404-VIII установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Беручи до уваги наведені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності спору, що виник у зв`язку з прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору, здійсненням виконавчого провадження на виконання такої постанови та стягненням з боржника зазначеного збору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розгляд таких спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 є помилковими.
Необхідно врахувати те, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону №1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, 6 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц, 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073 та інші).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає безпідставною позицію суду першої інстанції щодо необхідності відступу від правового висновку, що неодноразового викладений Великою Палатою Верховного Суду у перелічених вище постановах про те, що юрисдикційна належність спору, що виник у зв`язку з прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору віднесена до юрисдикції адміністративних судів.
Тому висновок наведений в оскаржуваній ухвалі про непоширення юрисдикції адміністративного суду на цей спір ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
Наведене свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі.
Відповідно до статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до цього ж суду для продовження її розгляду.
Керуючись статтями 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.