ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22959/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 березня 2020 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про зобов`язати вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18 березня 2015 року по 16 жовтня 2019 року включно в сумі 374 724,90 грн із здійсненням на суму вимушеного прогулу нарахування єдиного соціального внеску та перерахування до бюджету, утримання та перерахування до бюджету сум податку з доходи фізичних осіб    та військового збору; зобов`язання Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання судового рішення Державною фіскальною службою України з наступного дня після набрання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі №826/10995/15 законної сили (17 жовтня 2019 року) з розрахунку 326,70 грн за кожний день затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді працівника до дати фактичного поновлення на посаді із здійсненням обрахування суми єдиного соціального внеску та перерахування до бюджету, утримання та перерахування до бюджету сум податку з доходи фізичних осіб та військового збору.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року у задоволенні адміністративного позов відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
30 березня 2020 року засобами електронної пошти було отримано клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Водночас, представником Державної фіскальної служби України було надіслано на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням карантину у м. Києві. 
Колегія суддів звертає увагу, що вказані клопотання не були підписані засобами ЕЦП, у зв`язку з чим останні не беруться судом до уваги.
Представником Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві було надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого зазначено, що наказ ДФС про призначення позивача на посаду заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві не надходив, а тому не є можливим визначити загальну суму середнього заробітку за час затримки. Крім того, представник ГУ ДФС у м. Києві просив розглянути справу у відкритому судовому засіданні за його участі, відмовити у задоволенні позовних вимог, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Сторони до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі №826/10995/15, яка набрала законної чинності 16 жовтня 2019 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №878-о від 17 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; зобов`язано Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України про поновлення     ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади». В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі №826/10995/15 скасовано, а позов залишено без розгляду.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 травня 2017 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року у даній справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14 червня 2019 року скасовано    ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 30 травня 2017 року, а справу направлено на розгляд до Київського апеляційного адміністративного суду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року постанову    Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі №826/10995/15 залишено без змін.
Отже, в силу норм статі 254 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній станом на час ухвалення судового рішення) постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 року набрала законної сили 16 жовтня 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сукупний дохід позивача за період з 18 березня 2015 року по 16 жовтня 2019 року (який заявлений позивачем до стягнення) становить 5    505    684,38 грн, тобто отриманий позивачем у вказаний період дохід значно перевищує заявлену суму до стягнення, що вказує на відсутність у позивача нижчеоплачуваної роботи, а відтак позов в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18 березня 2015 року по 16 жовтня 2019 року включно в розмірі 374 724,90 грн із здійсненням на суму вимушеного прогулу нарахування єдиного соціального внеску та перерахування до бюджету, утримання та перерахування до бюджету сум податку з доходи фізичних осіб    та військового збору задоволенню не підлягає.
Так, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Аналогічний правовий висновок зроблено Великою палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16.
Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 Кодексу законів про працю України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.
У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України.
Виходячи з системного аналізу частини 2 статті 235 та частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, можна зробити висновок про те, що працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить.
Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).
Крім того, положеннями р. ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні.
Матеріали справи містять довідку Головного управління ДПС у м. Києві №13-046 від 05.11.2019 року, виданої ОСОБА_1 , відповідно до якої її заробіток за останні 2 місяці перед звільненням ставить 11 761,14 грн. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням, складає 5 880,57 гривень, а середньоденний розмір заробітної плати позивача складає - 326 грн. 70 коп. (11   761, 14 / 36 днів (кількість відпрацьованих днів за останні 2 місяці).
Згідно із листами Міністерства соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік» у 2015 році з 18 березня кількість робочих днів складає 200 днів, №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2016 рік» у 2016 році кількість робочих днів складає 251 день; №11535/0/14-16/13 від 20.07.2015 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» у 2017 році кількість робочих днів складає 249 днів; №224/0/103-17/214 від 19.10.2017 у 2018 році кількість робочих днів складає 250 днів; №78/0/206-18 від 08.08.2018 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019 рік» у 2019 році кількість робочих днів до 16 жовтня складає 197 днів. 
У зв`язку з викладеним, середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 18.03.2015 по 16.10.2019, який підлягає стягненню з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на користь ОСОБА_1 становить 374   724, 90 грн. (1147*326,70).
Статтею 236 Кодексу законів про працю України обумовлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Суд зазначає, що відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.
При цьому, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
При цьому, відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Підсумовуючи викладене, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період
Судом першої інстанції вірно було встановлено, що судове рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві не виконано, що фактично унеможливлює встановлення періоду затримки виконання вказаного судового рішення, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18 березня 2015 року по 16 жовтня 2019 року включно в сумі 374 724,90 грн (триста сімдесят чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривні 90 копійок).
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І.Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      Є.О.Сорочко

                              суддя                                                                      Є.В.Чаку