ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5080/20 Справа № 204/7681/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 — ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яна Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна, Чечелівський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання недійсними договорів та скасування їх державної реєстрації, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням їх уточнень, мотивовані тим, що 05 липня 2018 року між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_5 , було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким останній прийняв дар у вигляді квартири від своєї дружини. 22 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Зазначені договори позивач вважає недійсними, оскільки вони вчинені з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень. Зазначає, що в провадженні Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження, де боржником є ОСОБА_3 , та загальний розмір заборгованості складає 56798,83 грн. Позивач вважає, що приватний нотаріус Мазур Я.В. вчинила правочин з відчуження спірного майна всупереч пунктів 1) та 8-1) ч.1 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», а тому спірний договір дарування має бути визнаним недійсним. 
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий номер №1738, а також скасувати його державну реєстрацію. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем належних та допустимих доказів на спростування того, що сума, що підлягала стягненню з ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням №57621002 станом на час укладення спірного договору дарування – 05 липня 2018 року, перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати суду не надано, а тому укладення спірного договору дарування не могло призвести до неможливості задоволення вимог стягувача за рахунок такого майна, оскільки на спірну квартиру не могло бути звернуто стягнення. Таким чином, ОСОБА_3 станом на 05 липня 2018 року та в подальшому 22 липня 2018 року ОСОБА_5 , як власники квартири АДРЕСА_1 , мали право відчужити дану квартиру. При цьому, суд вважав безпідставними доводи позивача щодо того, що ОСОБА_3 уклала спірний договір дарування з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень, так як ОСОБА_4 підтвердила, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, а доказів того, що ОСОБА_4 перебуває у змові з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 також не надано. Суд вважав, що та обставина, що ОСОБА_3 спочатку відчужила спірне майно ОСОБА_5 , а вже потім останнім нерухоме майно було відчужено ОСОБА_4 , не свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину щодо відчуження спірного нерухомого майна. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 — ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм процесуального права просила змінити рішення в частині розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що нею, як адвокатом витрачено час протягом року у розмірі 35 годин 30 хвилин, який був сплачений ОСОБА_2 у розмірі 56 800,00 грн.. Апелянт зазначає, що за час виконання правової допомоги ОСОБА_5 адвокат була позбавлена заробляти кошти іншим чином, до того ж ці кошти пропорційно використані на погашення заборгованості за виконавчим провадженням зі сплатою коштів на користь позивача.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що оспорюваний договір дарування необхідно визнати недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тобто є фіктивним, і як результат подальше укладення договору купівлі-продажу щодо тієї ж самої квартири є недійсним. Апелянт зазначає, що наявність умислу на укладення договору дарування квартири з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 — ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року підлягають розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з ненадання ним належних та допустимих доказів на спростування того, що сума, що підлягала стягненню з ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням станом на час укладення спірного договору дарування перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому укладення цього договору дарування не могло призвести до неможливості задоволення вимог стягувача за рахунок такого майна, оскільки на спірну квартиру не могло бути звернуто стягнення. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 11 жовтня 1999 року належала квартира АДРЕСА_1 .
З 24 березня 2016 року по даний час ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму чоловіку – ОСОБА_6 ..
Станом на 05 липня 2018 року в провадженні Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало зведене виконавче провадження №57621002 за виконавчими провадженнями ВП №55066306, ВП №55864127, ВП №55869608, де стягувачем є позивач, а боржником – ОСОБА_3 , сума стягнення по яких не перевищувала 20 мінімальних заробітних плат.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що в межах виконавчого провадження №55066306 було накладено арешт на все нерухоме майно відповідача ОСОБА_3 , окрім спірної квартири АДРЕСА_1 . Будь-яких інших випадків накладення арешту на спірну квартиру на час укладення спірних правочинів не встановлено.
Станом на 08 жовтня 2018 року ОСОБА_3 вже була внесена до реєстру боржників за виконавчими провадженнями ВП №55066306, ВП №55864127, ВП №55869608.
27 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження» нотаріуси, органи, що здійснюють реєстрацію майна, державні реєстратори речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до яких з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся боржник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, у разі відсутності у них інформації про накладення арешту виконавцем на кошти або майно боржника зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційних дій та в день звернення боржника повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про майно, щодо відчуження якого звернувся боржник.
Частиною 4 ст.9 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Судом встановлено, що на час посвідчення спірного договору дарування в приватного нотаріуса Мазур Я.В. була наявна інформація про накладення арешту виконавцем на все нерухоме майно ОСОБА_3 , окрім квартири АДРЕСА_1 .
Частинами 1,2 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Відповідно до ч.7 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Згідно ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у 2018 році складала 3723,00 грн..
Таким чином, станом на 05 липня 2018 року (день укладення спірного договору дарування) 20 розмірів мінімальної заробітної плати складало 74760 грн.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 05 липня 2018 року сума, що підлягала стягненню за зведеним виконавчим провадженням №57621002 з ОСОБА_3 на користь позивача не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення 05 липня 2018 року спірного договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не могло призвести до неможливості задоволення вимог стягувача за рахунок такого майна, оскільки на спірну квартиру не могло бути звернуте стягнення.
При цьому, суд вірно вказав, що ОСОБА_3 станом на 05 липня 2018 року та в подальшому ІНФОРМАЦІЯ_2 липня 2018 року ОСОБА_5 , як власники спірної квартири мали право відчужити дану квартиру.
Що ж стосується, доводів позивача щодо того, що ОСОБА_3 уклала спірний договір дарування з метою фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судових рішень, - судом вірно не взято до уваги, так як встановленим є факт того, що 3 липня 2018 року ОСОБА_3 знято з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , тоді як ОСОБА_5 зареєстрованим не значиться. 10 серпня 2018 року ОСОБА_5 став власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та в цій квартирі він з ОСОБА_3 проживають по даний час.
Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продовжують проживати в спірній квартирі, тобто відсутності наміру створення ОСОБА_3 правових наслідків, які обумовлювалися спірними правочинами, суду не надано.
ОСОБА_4 підтвердила, що відповідачі не проживають в спірній квартирі.
Доказів того, що ОСОБА_4 перебуває у змові з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Позивачем надано не було.
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що та обставина, що ОСОБА_3 спочатку відчужила спірне майно ОСОБА_5 , а вже потім останнім нерухоме майно було відчужено ОСОБА_4 , не свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину щодо відчуження спірної нерухомості та не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.
Крім того, судом не прийнято до уваги факт відкриття нових виконавчих проваджень, після укладення спірних договорів, оскільки такі виконавчі провадження не існували на час укладення оспорюваних правочинів. Судом встановлено, що за даними виконавчими провадженнями ОСОБА_3 здійснюються перерахування грошових коштів на депозитний рахунок Чечелівсьского ВДВС міста Дніпра у Дніпропетровської області в рахунок сплати заборгованості за виконавчими провадженнями.
Станом на 06 лютого 2020 року заборгованість у рамках зведеного виконавчого провадження №57621002 складає 64571,68 грн, що також не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 94460 грн., а тому і на даний час вирішити питання про звернення стягнення на майно боржника було б неможливо.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваними договорами не були і не могли бути порушені права позивача, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованим.
Що стосується доводів позивача про недотримання приватним нотаріусом Мазур Я.В. під час укладення договору дарування пунктів 1) та 8-1) ч.1 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», - колегія суддів вважає, що судом вірно вказано, що станом на день укладення правочину – 05 липня 2018 року, частина 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» ще не містила пункту 8-1), а тому у приватного нотаріуса Мазур Я.В. не було правових підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії з даної підстави.
Відмовляючи у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації суд також вірно вказав, що відмова у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог щодо скасування їх реєстрації, оскільки такі вимоги є похідними.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, зокрема, відмовляючи у стягненні з позивача на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 47200,00 грн., суд вірно вказав, що адвокат Гусакова О.Б. та ОСОБА_5 є подружжям, а тому кошти, що сплачені ОСОБА_5 за надання професійної правничої допомоги своїй дружині – адвокату Гусаковій О.Б., яка до того ж є співвідповідачем по справі, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому розподілу між сторонами не підлягають, як такі, що фактично не були понесені.
Доводи представник ОСОБА_2 — ОСОБА_3 про те, що нею, як адвокатом витрачено час протягом року у розмірі 35 годин 30 хвилин, який був сплачений ОСОБА_2 у розмірі 56 800,00 грн., а також те, що за час виконання правової допомоги ОСОБА_5 вона була позбавлена заробляти кошти іншим чином, до того ж ці кошти пропорційно використані на погашення заборгованості за виконавчим провадженням зі сплатою коштів на користь позивача, - колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються наведеним вище.
Доводи ОСОБА_1 у скарзі про те, що оспорюваний договір дарування необхідно визнати недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тобто є фіктивним, і як результат подальше укладення договору купівлі-продажу щодо тієї ж самої квартири є недійсним, - колегія суддів також вважає необґрунтованими за вище наведеними підставами.
Твердження апелянта про наявність умислу на укладення договору дарування квартири з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях, тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
Інші твердження ОСОБА_1 колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 —  ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко