ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

19 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №582/754/19 
Номер провадження 22-ц/816/263/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,
на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року в складі судді Жмурченка В.Д., ухвалене в селищі міського типу Недригайлів, повний текст якого складено  04 листопада 2019 року, 
                                                в с т а н о в и в:  

03 червня 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 травня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем укладено в електронній формі Договір позики № 40804, за умовами якого, ОСОБА_1 отримав 500 грн кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, строком на 10 днів, зі сплатою відсотків, на умовах строковості, зворотності та платності. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору, станом на 31 травня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 21372,00 грн,   з яких: 500 грн – заборгованість за тілом позики, 10508,50 грн – заборгованість за відсотками, 10363,50 грн – заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути на свою користь, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року позов  ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» 500 грн 00 коп заборгованості за договором позики та 46 грн 10 коп судового збору.
В іншій частині позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ВЕЛЛФІН» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує про не врахування судом першої інстанції того, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою і надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від           27 жовтня 2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225). Зазначає, що укладений між сторонами договір у формі електронного документа не суперечить положенням ЦК України. ТОВ «ВЕЛЛФІН» надав відповідачу обумовлену договором суму позики, але останній не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення коштів, а тому нарахована заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.
Посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено та не взято до уваги порядок укладення договору позики, який здійснюється з використанням одноразового ідентифікатора, що передбачено ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а тому суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, безпідставно послався на Закон України «Про електронний цифровий підпис», який відносини між сторонами не регулює. Вважає безпідставним посилання суду на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справі № 342/180/17, провадження 14-131цс19, в частині стягнення процентів поза межами строку кредитування, оскільки обставини справи не є тотожними. Відповідач, підписавши договір, погодився з його умовами і зобов`язаний їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку дії договору.  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доводами апеляційної скарги не погоджується, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. Доводить, що договору позики з ТОВ «ВЕЛЛФІН» він не укладав. Зарахування на свою карту 500 грн визнає, проте, чому вони були йому перераховані не знає. Вважає, що роздруківка із сайту позивача не є належним доказом у справі, оскільки повністю залежить від волевиявлення позивача. Зазначає, що між сторонами не обумовлено у письмовому вигляді умови договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.  
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено існування договірних правовідносин та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики в сумі 500 грн 00 коп. Разом з цим, позивачем не було доведено правомірності нарахування відповідачу обрахованих ним відсотків за користування тілом кредиту, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що саме надані позивачем Правила надання грошових коштів та графік розрахунку розумів відповідач, та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заявку про приєднання до Правил надання грошових коштів та графіку розрахунку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. 
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке:
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27 жовтня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі фінансових установ за № 16103225 (а.с. 11).
Основним видом діяльності ТОВ «ВЕЛЛФІН» є кредитування, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9). Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженими наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, які розміщені на офіційному веб-сайті позивача (а.с. 12-24).
На підставі оформленої відповідачем заявки на офіційному веб-сайті позивача, для отримання позики, шляхом заповнення відповідних полів, між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та            ОСОБА_1 укладено договір позики від 23.05.2016 року № 40804, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 500,00 грн на умовах зворотності та платності.(а.с. 25-32, 33-41). Пунктом 1.5 договору позики від 23.05.2016 року № 40804 визначено, що розмір процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2. цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. (а.с. 33). Відповідно до п.1.2. укладеного сторонами договору позики від 23.05.2016 року, період дії договору визначено строком в 10 днів, тобто до 02.06.2016 року. 
У графіку розрахунків до договору позики № 40804 від 23 травня 2016 року вказано, що сукупна вартість позики на дату погашення – 02 червня 2016 року, складає 615 грн 50 коп. (500 грн – сума по договору + 115,50 грн – сума до сплати процентів) (а.с. 40-41).
На виконання умов укладеного між сторонами договору позики, 23 травня 2016 року позивачем через систему прийому платежів «Platon» (ТОВ «Платежі Онлайн») на картковий рахунок відповідача було перераховано 500 грн займу, що підтверджується повідомленням ТОВ «Платежі Онлайн» від 29 травня 2019 року, яке згідно з договором № ФБ211/11 від  18 листопада 2015 року надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-екваер здійснює зарахування коштів (а.с. 43-48). 
З огляду на викладене, колегія суддів відкидає доводи відповідача стосовно того, що ним не укладався з позивачем договір позики, оскільки вказані обставини спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, заповненою відповідачем заявкою на офіційному веб-сайті про отримання позики та повідомленням ТОВ «Платежі Онлайн» від 29 травня 2019 року про перерахування позивачем на користь відповідача грошової суми в розмірі 500 грн. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт отримання вказаної суми визнається відповідачем. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, відповідач, всупереч приписам ч. 3 ст. 12,  ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав до суду належних доказів, які б підтверджували обставини укладання від його імені договору позики іншою особою та не отримання ним кредитних коштів від позивача, в рахунок виконання укладеного між ними договору. 
Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_1   за договором № 40804 від 23 травня 2016 року становить 21372,00 грн, з яких: 500 грн – заборгованість за основною сумою позики, 10508,50 грн – заборгованість за відсотками, 10363,50 грн – заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 42).
З огляду на відсутність доказів сплати відповідачем грошових коштів за укладеним договором позики, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості з основної суми богу за укладеним сторонами договором позики від 23.05.2016 року № 40804 в сумі 500 грн 00 коп. 
Разом з тим, положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 40804 від 23 травня 2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надала позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі до 02 червня 2016 року.
З огляду на викладене, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування 10 (десять) днів, тобто до 02 червня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки.
Наданий позивачем графік до договору позики № 40804 від 23.05.2016 року свідчить, що за період дії договору, тобто за 10 днів користування кредитними коштами, відповідач повинен заплатити позивачу відсотки в сумі 115 грн 50 коп.
Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, то з позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами в період з 23.05.2016 року по 02.06.2016 року в сумі 115 грн 50 коп, а заявлена позикодавцем ТОВ «ВЕЛЛФІН» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках у розмірі 20872 грн за користування позикою в період з 03 червня 2016 по 31 травня 2019 року задоволенню не підлягає.
Також колегія суддів звертає увагу, що із змісту позовної заяви позивача вбачається, що позов не містить мотивів застосування ст. 625 ЦК України в період користування кредитними коштами поза межами укладеного сторонами договору позики, а саме з 03 червня 2016 по 31 травня 2019 року, і при поданні позовної заяви до суду позивачем не було надано розрахунку заборгованості по відсотках, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів наголошує, що самостійної вимоги про стягнення грошової суми при застосуванні ст. 625 ЦК України позивачем заявлено не було. При цьому, позивач не скористався наданим йому правом на збільшення позовних вимог під час судового розгляду сплави в суді першої інстанції, а тому вказана вимога не була предметом самостійного розгляду місцевим судом.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦК України,  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
На підставі вище викладеного та приписів статей 11-13 ЦПК України, керуючись принципами пропорційності - завдання цивільного судочинства; диспозитивності - межи розгляду заявлених вимог; змагальності – кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; апеляційний суд позбавлений права виходу за межі позовних вимог та вирішення питання стягнення цієї суми заборгованості на користь банку при відсутності відповідних позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, через неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено на 2,88 %, то відповідно до                      ст. 141 ЦПК України, позивачу необхідно компенсувати понесені витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 82 грн 99 коп. 
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України,  апеляційний суд 

                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за відсотками в період з 23.05.2016 по 02.06.2016 року в сумі 115 грн 50 коп.

В іншій частині рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» понесені ним витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 82 грн 99 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                           О.Ю.Кононенко

Судді:                                                                                                        В.І. Криворотенко

                                                                                                                    О.І. Собина