ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року
м. Харків

Справа № 645/3002/18
Провадження № 22-ц/818/358/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,
суддів: Бурлака І.В., Маміної І.В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Міліруд Євгена Олександровича на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року в складі судді Мартинової О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 - Міліруд Є.О. звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 84409,94 грн, судові витрати у розмірі 914,11 грн, а також стягнення витрат на товарознавче дослідження та оцінку автомобіля у розмірі 1000,00 грн, на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2017 року на перехресті вул. Балканська та вул. Краснодарська в м. Харкові, сталося ДТП за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «Mazda» державній номерній знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Лада», державний номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок даного ДТП, транспортному засобу «Mazda» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності, було завдано пошкодження. Разом з тим, 14 грудня 2017 року, відразу після того, як відбулося ДТП, ОСОБА_2 визнав свою провину у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого написав відповідну розписку та зобов`язався відновити автомобіль позивача за власні кошти або компенсувати матеріальні збитки, викликані ремонтом автомобіля позивача. Також в даній розписці відповідач зазначив свій контактний номер телефону та в якості забезпечення виконання зобов`язання з ремонту автомобіля, добровільно, за власною ініціативою передав позивачу свій паспорт. При цьому відповідач благав не викликати поліцію, будучи вже позбавленим права керуванням автомобілем, про що він сам повідомив позивача, з огляду на перспективу досудового вирішення справи, останній погодився на пропозицію відповідача. Однак, коли позивач, наступного дня, спробував додзвонитися до відповідача по вказаному номеру телефону в розписці, це не призвело до позитивних наслідків. Таким чином, позивач вважає, що відповідач умисно уникає виконання зобов`язання з відшкодування шкоди, визнане у розписці від 14 грудня 2017 року, яка була видана останнім з суто формальних міркувань, тому просить стягнути на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 84409,94 грн. Крім завданих позивачу матеріальних збитків просить стягнути з відповідача витрати на проведення товарознавчого дослідження та оцінку автомобіля у розмірі 1000,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.

26 жовтня 2019 року на зазначене судове рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Міліруд Є.О. засобами поштового зв`язку через Фрунзенський районний суд м. Харкова подав апеляційну скаргу. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що до матеріалів справи додані фотографії з місця ДТП, копія розписки, в якій ОСОБА_2 визнав факт своєї вини у скоєнні ДТП, висновок Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області, розмір шкоди доведений звітом суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 від 03 березня 2018 року, згідно якого ОСОБА_1 звернувся до нього 05 січня 2018 року про проведення авто товарознавчого дослідження станом на день огляду ДТП. Зауважує, що описова частина висновку експерта згідно якої до експертного висновку включено вартість деталей та ремонтні роботи, які точно характеризують обставини ДТП, повідомлені самим позивачем так і мають повний збіг з фотографіями долученими до справи. Підстава звернення позивача до експерта для автотоварознавчого дослідження 05 січня 2018 року об`єктивно підтверджується обставинами в передсвятковий час, той факт, що експерт готовив висновок три місяці не може бути підтвердженням того, що позивач отримав ще якісь пошкодження, що спростовує висновок суду. Вказує на те, що розписка ОСОБА_2 є підтвердженням причинного зв`язку між ДТП та пошкодженнями автомобіля, розмір збитків, спричинених внаслідок ДТП повністю підтверджений матеріалами справи, зазначеними доказами.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Міліруд Є.О. про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Міліруд Є.О. строк на апеляційне оскарження заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Міліруд Є.О. на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що завдані матеріальні збитки, знаходяться в прямому причинному зв`язку, з пошкодженнями отриманими його автомобілем в наслідок ДТП від 14 грудня 2017 року та з пошкодженнями, що були зафіксовані на день проведення огляду автомобіля, а саме: 06 січня 2018 року.

Зі змісту звіту № 71/2018 від 03 березня 2018 року, вбачається що 05 січня 2018 року до ФОП- ОСОБА_4 надійшла заява від ОСОБА_1 про проведення автотоварознавчого дослідження, на вирішення якого поставлене питання: Який матеріальний збиток завданий власникові автомобіля «Mazda 3» державній номерній знак НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП, станом на час огляду 06 січня 2018 року. Разом з тим, в звіті зазначено, що матеріальний збиток завданий власникові автомобіля «Mazda 3», в результаті його пошкодження при ДТП станом на 06 січня 2018 року складає 84409,94 грн, проте не зазначено, під час якого саме ДТП автомобіль отримав зазначені пошкодження. Факт того, що ДТП мала місце 14 грудня 2017 року на зазначеному перехресті у визначений певний час, крім розписки відповідача, що надана в якості доказу, не підтверджена іншими належними доказами з боку позивача. Так, під час судового розгляду, клопотань щодо виклику та допиту свідків, що могли підтвердити вищезазначені обставини з приводу ДТП та отриманих відповідних механічних пошкоджень в наслідок зазначених обставин, позивачем та його представником не було заявлено. Представнику позивача та позивачу, судом було запропоновано право звернутися до відповідних органів, з метою встановлення особи, якій належить автомобіль марки «Лада» державний номерний знак НОМЕР_2 , на якій правовій підставі відбувалось керування зазначеним транспортними засобом. Проте, дана можливість стороною позивача була невикористана, посилаючись на її недоцільність. Таким чином, позивач не надав суду доказів, які беззаперечно свідчать про обставини ДТП, пошкодження автомобіля, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП від 14.17.2017 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 14 грудня 2017 року на перехресті вул. Балканська та вул. Краснодарська в м. Харкові, сталося ДТП за участю автомобіля «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Лада», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 03 січня 2012 року, позивач ОСОБА_1 є власником автомобілю «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Внаслідок ДТП, автомобіль «Mazda 3 New», державний номерний знак, зазнав механічних пошкоджень, ремонт яких ОСОБА_2 зобов`язався відшкодувати, про що склав розписку.

Відповідно до розписки, що мається в матеріалах справи, наданої ОСОБА_2 , останній зобов`язується зробити автомобіль «Мазда 3» у зв`язку з тим, що є винним в ДТП здійсненне ним 14 грудня 2017 року на вул. Краснодарської та перехресті вул. Балканська, або компенсувати матеріальні збитки.

06 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 було проведено огляд транспортного засобу, про що було складено відповідний протокол.

З відповіді начальника Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області полковника поліції Щербинського К.С. від 11 квітня 2019 року, вбачається, що за даними Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 з питань ДТП на перехресті по вул. Балканської та вул. Краснодарської безпосередньо до Немишлянського ВП не звертався.

Згідно відповіді начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області полковника поліції Драка Є.П. від 17 квітня 2019 року, 09 січня 2018 року поштою з Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області до Московського ВП ГУНП в Харківській області надійшли матеріали заяви ОСОБА_1 з приводу дорожньо-транспортної пригоди, які зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Московського ВП за № 1457 від 09 січня 2018 року та на підставі ЗУ «Про звернення громадян» доручені для виконання та розгляду працівникам сектору дільничних офіцерів поліції Московського ВП, якими 15 січня 2018 року винесено рішення про списання даних матеріалів висновком за № 264 та направлення їх за належністю до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області за вих. № 379/119-67/01, де 16 січня 2018 року дані матеріали звернення ОСОБА_1 , зареєстровані в ЖЄО Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області за № 1154 та після проведеної перевірки списані висновком № 19-1150.

Як вбачається з висновку ДОП сектору превенції патрульної поліції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Руденко Д.В. від 06 лютого 2018 року, під час проведення перевірки вживалися заходи щодо встановлення місця знаходження ОСОБА_2 , однак позитивний результат досягнутий не був, у зв`язку з чим, опитати останнього та встановити обставини події у повному обсязі не вдалося, тому не можна надати кваліфікацію діям ОСОБА_2 - чи були вони навмисними або тому були об`єктивні причини. Таким чином, подальше проведення перевірки за вказаним фактом припинити. Факти, викладені у повідомленні вважати такими, що не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та яким керується страховик цивільно-правової відповідальності є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Так, статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1ст. 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За приписом ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частина перша ст. 16 Закону України № 85/96-ВР від 07.03.1996 "Про страхування" містить визначення договору страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За умовами ч. 4 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Стаття 981 ЦК України встановлює, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката), у разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України).

Отже, згідно зазначених вище вимог законодавства, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Крім того, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Як свідчать матеріали справи, 14 грудня 2017 року на перехресті вул. Балканська та вул. Краснодарська в м. Харкові, сталося ДТП за участю автомобіля «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Лада», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 03 січня 2012 року, позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Mazda 3 New», державний номерний знак НОМЕР_1 .

06 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 було проведено огляд транспортного засобу, про що було складено відповідний протокол.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на звіт № 71/2018 про оцінку автомобіля «Mazda 3», державній номерній знак НОМЕР_1 , від 03 березня 2018 року, виконаний суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 , з визначення вартості матеріального збитку, що завданий власникові зазначеного автомобілю в результаті його пошкодження при ДТП, станом на час огляду 06 січня 2018 року, без урахування величини втрати товарної вартості складає 84409,94 грн.

Проте наданий звіт розрахунку вартості не може бути належним підтвердженням вартості відновлювального ремонту автомобіля, оскільки зазначена в ньому вартість матеріального збитку, що завдана автомобілю в результаті його пошкодження при ДТП, не підтверджений відповідним висновком експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, доказів з переліком пошкоджень та з визначенням розміру шкоди, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди 14 грудня 2017 року.

Суд зауважує, що огляд транспортного засобу суб`єктом оціночної діяльності було проведено та виявлені механічні пошкодження автомобіля 6 січня 2018 року, а звіт № 71/2018 про оцінку автомобіля «Mazda 3», державній номерній знак НОМЕР_1 , складений суб`єктом оціночної діяльності - 03 березня 2018 року.

Водночас наявні в матеріали справи докази не містять відомості, підтверджуючи фіксацію пошкоджень, які були заподіяні саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14 грудня 2017 року.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Таким чином, при розрахунку вартості деталей, які потрібно замінити в ході відновлювального ремонту, необхідно застосування коефіцієнту фізичного зносу, поняття якого наведено в Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (надалі - Методика). Так згідно з п.1.6. Методики під поняттям «фізичний знос» розуміють втрату вартості колісного транспортного засобу (тобто автомобіля), його складників, яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей колісних транспортних засобів, його складників, порівняно з вартістю нового подібного колісного транспортного засобу або його складників.

Необхідність застосування такого коефіцієнту також передбачено статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом із цим, суд враховує, що даним звітом № 71/2018 про оцінку автомобіля «Mazda 3», державній номерній знак НОМЕР_1 , від 03 березня 2018 року, вартість матеріального збитку була визначена без урахування величини втрати товарної вартості автомобіля. (а.с. 23-27).

Крім того, як вбачається з висновку ДОП сектору превенції патрульної поліції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Руденко Д.В. від 06 лютого 2018 року, встановити обставини події у повному обсязі не вдалося, тому не можна надати кваліфікацію діям ОСОБА_2 - чи були вони навмисними або тому були об`єктивні причини, подальше проведення перевірки за вказаним фактом вирішено припинити, факти, викладені у повідомленні вважати такими, що не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо оцінки відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням зносу та на підтвердження встановлення факту причинного зв`язку цих пошкоджень з дорожньо-транспортною пригодою.

За таких обставин за відсутності наданих належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 84409,94 грн не знайшли свого підтвердження, а тому є недоведеними.

Стосовно доводів про те, що внаслідок ДТП, автомобіль «Mazda 3 New», державний номерний знак, зазнав механічних пошкоджень, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, в якій ОСОБА_2 зобов`язується зробити автомобіль «Мазда 3» у зв`язку з тим, що є винним в ДТП здійсненне ним 14 грудня 2017 року на вул. Краснодарської та перехресті вул. Балканська, або компенсувати матеріальні збитки, суд зауважує, що розписка не є належним доказом підтвердження розміру матеріальних збитків, які були завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 14 грудня 2014 року.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Тобто відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (п. 36 Постанови) а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п. 37 Постанови).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)». (п. 71 Постанови).

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме, чи була відповідальність відповідача застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яка страхова сума (ліміт відповідальності) страховика, чи звертався потерпілий до страховика, оскільки у випадках, передбачених у статті 37 Закону, і якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин, неможливо встановити дійсні фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно дост. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, судові витрати покладається на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Міліруд Євгена Олександровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2020 року.

Головуючий -                                                                І.О. Бровченко 

Судді :                                                                         І.В. Бурлака 

                                                                               О.В. Маміна