КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №373/2133/17
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2202/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року (суддя Керекеза Я.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав», третя особа: генеральний директор Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» Лукашевич Олексій Михайлович про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
встановила:
 
у листопаді 2017р. позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позову, просив визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора НІЕЗ «Переяслав» №149-ОС від 23 жовтня 2017 року, яким його було звільнено з посади заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку зі скороченням штату працівників; поновити його на посаді заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи НІЕЗ «Переяслав» з 23 жовтня 2017 року; стягнути з НІЕЗ «Переяслав» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2017 року по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду в розмірі 5000грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що його звільнення було незаконним, оскільки штатний розпис, в редакції наказу генерального директора НІЕЗ «Переяслав» № 259-ОД від 21 листопада 2016 року, яким скорочувалася його посада, не був введений в дію керівником НІЕЗ «Переяслав» відповідно до наказу Міністерства культури України № 773 від 15 серпня 2017р., відповідачем порушено вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки проект штатного розпису НІЕЗ «Переяслав», в редакції, затвердженій наказом Міністерства культури України № 773 від 15 серпня 2017 року, не доводився до відома профспілки НІЕЗ «Переяслав» та не обговорювався з нею за три місяці. Відповідач надав профспілці інформацію щодо запланованих змін у штатному розписі та структурі заповідника лише один раз 28 жовтня 2016р., однак зміни в штатний розпис заповідника, в редакції наказу Міністерства культури України № 773 від 15 серпня 2017 року, є значно іншими та ширшими.

Крім того, відповідач не дотримався вимог ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», відповідно до якої не допускається звільнення з роботи працівника з інвалідністю з ініціативи адміністрації з мотивів інвалідності, оскільки в ході процедури скорочення роботодавець неодноразово наголошував на стані його здоров`я.
 Також позивач стверджував, що відповідачем у порушення ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, за наявності можливості перевести його на іншу посаду, вчинено усі дії, щоб завадити залишенню його на роботі, оскільки йому було запропоновано 25 вакантних посад, хоча насправді були і інші посади, які йому не пропонувалися; відповідачем порушено вимоги ст. 42 КЗпП України, оскільки він мав переважне право на залишення на роботі, враховуючи кваліфікацію, продуктивність праці, та утримання ним непрацюючої цивільної дружини та неповнолітньої доньки; відповідач порушив вимоги ст. 2-1 КЗпП України і допустив дискримінаційне ставлення до нього, оскільки не запропонував йому посаду першого заступника генерального директора НІЕЗ «Переяслав», надавши перевагу ОСОБА_2 . 
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що незаконним звільненням, протиправним позбавленням роботи у зв`язку з дискримінаційним ставленням до нього керівника НІЕЗ «Переяслав», йому було завдано душевних страждань, суттєво змінився його життєвий уклад, він є інвалідом ІІ групи, майже досяг пенсійного віку, що значно посилює відчуття моральних страждань, погіршилося самопочуття, самооцінка та сон, тому він просить стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої визначає у 5 000грн.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Панченко Т.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати незаконним і скасувати наказ №149-ОС від 23 жовтня 2017 року, поновити позивача на посаді заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи НІЕЗ «Переяслав» з 24 жовтня 2017 року, стягнути з НІЕЗ «Переяслав» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2017 року по 8 листопада 2019 року у сумі 326 319грн 49коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000грн.
Представник позивача вважає помилковим висновок суду про те, що штатний розпис, в якому скорочена посада позивача, був введений в дію належним чином, оскільки відповідач не пов`язував звільнення позивача із наказом № 107-ОД від 18 серпня 2017р., несвоєчасно подав його до суду, тому відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України суд не мав права приймати даний наказ до уваги.
Також представник позивача зазначає, що судом невірно застосовано норму ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки скорочення в тому обсязі, в якому воно відбувалося за наказом Міністерства культури України № 773 від 15 серпня 2017 року, не доводилося до відома профспілки НІЕЗ «Переяслав»; безпідставно зроблено висновок про те, що звільнення позивача не пов`язувалося роботодавцем з інвалідністю та станом здоров`я, та невірно застосував ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», оскільки в усіх попередженнях і пропозиціях вакантних посад відповідач наголошував на питанні стану здоров`я позивача; помилково зроблено висновок про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не пропонувалися всі вакантні посади для збереження його працевлаштування, пропозиції мали вибірковий характер, а також ст. 42 КЗпП України, так як позивачем доведено його переважне право на залишення на роботі.

Крім того, представник позивача посилається на порушення судом вимог ч. 4 ст. 252 КЗпП України, так як позивач до 14 липня 2017 року був головою первинної профспілкової організації працівників НІЕЗ  «Переяслав», а відтак відповідач не мав правових підстав для його звільнення протягом одного року з моменту припинення повноважень голови профспілки. При цьому висновки суду про припинення повноважень ОСОБА_1 , як голови профспілки, у зв`язку із втратою довіри, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, так як такі обставини не можуть доводитися показами свідків.
            Безпідставним вважає представник позивача не застосування судом норм ст. 235 та 237-1 КЗпП України при вирішенні даного спору.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника адвоката Панченко Т.А., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача Теслі С.М., який просив залишити рішення суду без змін вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем і з 14 травня 2014 року займав посаду заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи.
            Наказом № 149-ОС від 23 жовтня 2017 року позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.
            Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідачем не було допущено порушень норм трудового законодавства.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року  №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»роз`яснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або 

уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Виходячи з вимог статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.
Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.
Згідно пункту 4.1. Статуту Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» (далі НІЕЗ «Переяслав»), затвердженого наказом Міністерства культури України № 725 від 6 липня 2012 року, структура і штатний розпис заповідника визначаються його генеральним директором у межах доведеного в установленому порядку фонду заробітної плати та чисельності, і затверджується органом управління майном, яким є Міністерство культури України (пункт 1.4. Статуту).
Наказом № 259-ОД від 21 листопада 2016 року внесено з 1 лютого 2017 року зміни до структури НІЕЗ «Переяслав», зокрема, ліквідовано відділ матеріально-технічного та господарчого забезпечення та відділ транспортного забезпечення і на їх базі створено господарський відділ, скорочено посади заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи, начальника відділу матеріально-технічного та господарчого забезпечення, начальника відділу транспортного забезпечення.
21 листопада 2016 року позивач був попереджений про скорочення посади заступника генерального директора з науково-реставраційної роботи з 1 лютого 2017 року та йому запропоновані вакантні посади, наявні у заповіднику та які будуть введені до штатного розписку з 1 лютого 2017 року.
У подальшому позивачу пропонувалися вакантні посади для переведення 1 грудня 2016 року, 8 грудня 2016 року, 20 грудня 2016 року, 19 січня 2017 року, 31 січня 2017 року, 3 липня 2017 року, 18 серпня 2017року, 21 серпня 2017 року, 6 вересня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 23 жовтня 2017 року.
Позивачем була подана заява про надання згоди на переведення на посаду начальника господарського відділу.
Згідно протоколу засідання комісії з проведення заходів по зміні структури та штатного розпису НІЕЗ «Переяслав» від 10 січня 2017 року, на вказану посаду, крім позивача, претендували начальник відділу матеріально-технічного та господарчого забезпечення ОСОБА_3 та начальник відділу транспортного забезпечення ОСОБА_4 .
Відповідно до рішення комісії на посаду начальника господарського відділу рекомендовано ОСОБА_4 , рівень кваліфікації та продуктивності праці якого є найвищим серед претендентів на посаду.
У подальшому позивачем подавалася письмова згода тільки на заняття посади начальника господарського відділу.
Наказом № 15-ОД від 31 січня 2017 року перенесено дату внесення змін до структури та штатного розпису НІЕЗ «Переяслав», обумовлену наказом від 21 листопада 2016 року, на дату, затверджену відповідним наказом Міністерства культури України, про що позивач був повідомлений під розпис 1 лютого 2017 року.
Наказом Міністерства культури України № 773 від 15 серпня 2017 року затверджено штатний розпис  НІЕЗ «Переяслав» та введено його в дію з 1 серпня 2017 року.
Наказом генерального директора НІЕЗ «Переяслав» № 107-ОД від 18 серпня 2017 року штатний розпис у новій редакції був введений в дію з 1 серпня 2017 року
Згідно акту від 23 жовтня 2017року позивач відмовився від переведення на будь-яку запропоновану йому посаду.

23 жовтня 2017 року первинна профспілкова організація НІЕЗ «Переяслав», розглянувши подання роботодавця, надала попередню згоду на розірвання трудового договору з позивачем згідно п. 1ст. 40 КЗпП України.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492  КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
З наданих відповідачем суду першої інстанції доказів вбачається, що посада, яку займав позивач, була виведена зі штатного розпису з 1 серпня 2017 року, відповідач неодноразово пропонував позивачу всі наявні вакансії протягом грудня 2016 - жовтня 2017 року, однак позивач відмовився від переведення на запропоновані посади.
Установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 492 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги, що позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, спростовуються матеріалами справи.
Зокрема, 18 серпня 2017 року позивачу була запропонована посада старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу «Музей історії архітектури Середньої Наддніпрянщини нового та новітнього часу», яка введена у штатний розпис відповідача з 1 серпня 2017 року. Однак, позивач згоди на переведення на вказану посаду не надав.
Посилання у апеляційній скарзі, що позивачу не була запропонована посада наукового співробітника науково-дослідного відділу «Музей історії архітектури Середньої Наддніпрянщини нового та новітнього часу», колегія суддів вважає безпідставними, так як вказана посада відсутня у штатному розписі, який введений у дію з 1 серпня 2017 року. 
Також у штатному розписі з 1 серпня 2017 року відсутня посада начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, на яку посилався позивач у апеляційній скарзі.
На інші посади, які зазначені у апеляційній скарзі, переведені інші працівники відповідача, які займали аналогічні посади до зміни штатного розпису.
Крім того, позивач не має відповідної освіти, стажу роботи та наукових праць для зайняття посад завідувача науково-освітнього відділу екскурсійно-масової роботи, завідувача науково-освітнього відділу екскурсійно-масової роботи, старшого наукового співробітника науково-освітнього відділу екскурсійно-масової роботи, завідувача наукового сектору архівно-бібліотечної роботи, завідувача науково-дослідного сектору «Музей декоративно-ужиткового мистецтва Київщини».
Твердження у апеляційній скарзі про те, що позивачу не була запропонована посада першого заступника генерального директора, є необґрунтованими, так як вказана посада не була вакантною.
Доводи позивача, що всі наявні вакантні посади перш за все повинні були бути запропоновані йому, а тільки потім на них відповідач мав право переводити інших працівників, посади яких були виведені зі штатного розпису з 1 серпня 2017 року, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах трудового права.

         Колегія суддів вважає безпідставними посилання у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції  невірно застосовано ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач надав первинній профспілковій організації НІЕЗ «Переяслав» повідомлення про причини наступних звільнень у зв`язку із виведенням зі штатного розпису певних посад і така інформація була надана первинній профспілковій організації  не пізніше, як за три місяці до намічуваних звільнень. 
            Вказана норма не передбачає обов`язку повідомляти первинну профспілкову організацію повторно про намічувані звільнення у разі перенесення дати проведення таких звільнень.
            Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ч. 4 ст. 252 КЗпП України, спростовуються матеріалами справи.
        Згідно вказаної норми звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв`язку із станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов`язано із станом здоров`я.
        Відповідачем суду першої інстанції наданий протокол зборів первинної профспілкової організації від 14 липня 2017 року, згідно якого профспілкова організація вирішила оголосити недовіру ОСОБА_1, як голові ППО НІЕЗ «Переяслав», та виключила його із числа членів профспілкового комітету заповідника.
        Враховуючи вказані обставини, гарантії, передбачені ч. 4 ст. 252 КЗпП України, на позивача не розповсюджуються.
            Не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду і твердження позивача та його представника про порушення відповідачем ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», так як позивач не був звільнений з роботи у зв`язку із наявністю у нього інвалідності. 
            Наданими суду доказами підтверджено, що відповідач пропонував позивачу всі наявні вакансії і з`ясовував чи має можливість позивач їх займати за своїм станом здоров`я, що не суперечить Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду першої інстанції містить оцінку всіх доводів позивача, з якими погоджується колегія суддів, вони аналогічні доводам апеляційної скарги, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх повторення.
Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального 
                                                                              
права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367,  374, 375, 381-383 ЦПК  України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни залишити без задоволення, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк