ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 травня 2020 року           справа №360/4790/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретарі судового засідання Кобець О.А., Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Малика Д.О., представника відповідача Матусевича Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року (повне судове рішення складено 04 березня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4790/19 (суддя в І інстанції Смішлива Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,    
                                              
                                                          УСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року представник позивача Малик Д.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі – ГУНП в Луганській області, Управління) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 2003 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, у тому числі на керівних посадах. Наказом ГУНП в Луганській області від 03 жовтня 2019 року № 2616 призначене службове розслідування відносно позивача. Підставою для призначення даного службового розслідування стала доповідь начальника УКЗ ГУНП в Луганській області ОСОБА_2 керівництву про результати перевірки стану здійснення позивачем служби із забезпечення публічної безпеки та порядку на відділенні № 9 ТОВ «Нова пошта» в м. Сєвєродонецьку 03 жовтня 2019 року, а також виявлені в ході неї недоліки. 
За результатами проведеного службового розслідування встановлено факт грубого порушення позивачем вимог чинного законодавства, що виразилося у самоусуненні від виконання своїх службових обов`язків під час несення служби із забезпечення публічної безпеки та порядку 03 жовтня 2019 року на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 у м. Сєвєродонецьку Луганської області в частині проведення заходів щодо виявлення та вилучення з незаконного обігу зброї та боєприпасів, а також недопущення їх пересилання до інших регіонів держави, а також внесення до контрольних (звітних) документів недостовірних відомостей про здійснення перевірки громадян.
Станом на час звільнення позивач не мав діючих дисциплінарних стягнень. Вважає, що вирішуючи питання про застосування до особи (працівника поліції) того чи іншого виду дисциплінарного стягнення з урахуванням визначеного в статті 13 Дисциплінарного статуту переліку можливих дисциплінарних стягнень при встановленні обставин порушення особою службової дисципліни, в обов`язковому порядку слід надавати оцінку тому, яким чином вчинені такою особою дії тягнуть за собою негативні наслідки та чи можна їх кваліфікувати як службову невідповідність, недбалість або несумлінність, враховувати співмірність вчиненого особою дисциплінарного порушення тому чи іншому дисциплінарному стягненню з урахуванням службової характеристики такої особи, її заохочення, нагороди та дисциплінарні стягнення за період служби тощо. При цьому з урахуванням фактичних обставин виявленого дисциплінарного проступку більш суворе стягнення до особи, винної у його (проступку) вчиненню, може бути застосованим при неможливості обґрунтованого застосування менш суворого. В той же час, як вбачається з висновку службової перевірки, діючі дисциплінарні стягнення у позивача на час її проведення були відсутніми, що свідчить про невикористання відповідачем при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача з посади інших можливих з точки зору співмірності вчиненого проступку дисциплінарних стягнень, а саме: 1) усного зауваження; 2) зауваження; 3) догани; 4) суворої догани; 5) попередження про неповну посадову відповідність.
З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про національну поліцію» та Дисциплінарного статуту Національної поліції України, позивач вважає, що спірні накази є незаконними.
24 грудня 2019 року під час підготовчого засідання представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог (том 2 арк. спр. 11-25), яку прийнято судом до розгляду.
У подальшому, 08 січня 2020 року за вхідним реєстраційним № 273/2020 до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог (том 2 арк. 48-65), а 13 січня 2020 року за вхідним реєстраційним № 1331/2020 до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову (том 2 арк. спр. 89-117).
Ухвалою місцевого суду від 20 січня 2020 року заяви адвоката Малика Дмитра Олексійовича від 08 січня 2020 року за вхідним реєстраційним № 273/2020 про збільшення позовних вимог та від 13 січня 2020 року за вхідним реєстраційним № 1331/2020 про зміну предмету позову повернуто заявнику без розгляду.
За результатами підготовчого провадження судом встановлено, що остаточними є підстави, предмет та вимоги, викладені в заяві від 24 грудня 2019 року про збільшення позовних вимог, а саме: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 04 жовтня 2019 року № 2621 «Про покарання начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 04 жовтня 2019 року № 946 о/с «По особовому складу»;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 12 грудня 2019 року № 1225 о/с «По особовому складу»;
- поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника Міловського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області;
- видати дублікат трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 без зазначення даних щодо звільнення;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту фактичного звільнення з 04 жовтня 2019 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000 гривень;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 70000 гривень.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, що і на обґрунтування позовної заяви, яким, на переконання апелянта, судом першої інстанції надано невірну оцінку.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з 07.11.2015 проходив службу на різних посадах ГУНП в Луганській області та його відділів. Наказом Управління № 104 о/с від 15.03.2018 позивача призначено на посаду начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області, що підтверджено довідкою про проходження служби (том 1 арк. спр. 141-142).
Наказом ГУНП в Луганській області № 426 о/с від 12.09.2018 ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов`язків (посади) начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області з 12.09.2018 на період проведення службового розслідування (том 1 арк. спр. 231).
Наказом Управління № 485 о/с від 12.10.2018 ОСОБА_1 допущено до виконання службових обов`язків з 06.10.2018 (том 1 арк. спр. 232).
Наказами ГУНП в Луганській області № 508 о/с від 22.10.2018, № 644 о/с від 30.11.2018, № 58 о/с від 21.01.2019 ОСОБА_1 відсторонювався від посади начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області з 22.10.2018 по 27.02.2019 на підставі ухвал Краматорського міського суду Донецької області у кримінальних справах № 234/13038/18 та № 234/14037/18 (том 1 арк. спр. 233-235).
Наказами Управління № 143 від 19.01.2019, № 478 від 23.02.2019, № 750 від 22.03.2019, № 1011 від 23.04.2019 ОСОБА_1 відряджався до Сватівського ВП ГУНП в Луганській області з 05.01.2019 по 27.05.2019 (том 1 арк. спр. 236-239).
Наказом ГУНП в Луганській області № 1283 від 23.05.2019 скасовано наказ Управління № 1011 від 23.04.2019 в частині відрядження ОСОБА_1 , відряджено ОСОБА_1 до Кремінського ВП ГУНП в Луганській області з 24.05.2019 по 19.06.2019 (том 1 арк. спр. 240).
Наказами Управління № 1661 від 01.07.2019, № 1943 від 31.07.2019, № 2298 від 02.09.2019, № 2588 від 01.10.2019 ОСОБА_1 відряджено до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області з 03.07.2019 по 30.10.2019 (том 1 арк. спр. 208-211).
Пунктами 2.1 вказаних наказів передбачено необхідність розроблення функціональних обов`язків для відрядженого працівника та його ознайомлення з ними.
З матеріалів справи встановлено, що 03.07.2019 начальником Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області затверджено функціональні обов`язки начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 на час відрядження до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області, з якими останній ознайомлений 04.07.2019 та 02.08.2019 (том 1 арк. спр. 193).
Згідно зі стройовою запискою від 03.10.2019 начальник Міловського ВП підполковник поліції ОСОБА_1 значиться прикомандированим до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області (том 1 арк. спр. 255-256).
Відповідно до розрахунку особового складу поліції, задіяного до проведення відпрацювань відділень ТОВ «Нова пошта» м. Сєвєродонецьк, ОСОБА_1 задіяний до несення служби на відділенні № 9 ТОВ «Нова пошта» (м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, 109), час несення служби з 09.00 до 19.00, час інструктажу о 08.00 (том 1 арк. спр. 199).
Факт проходження ОСОБА_1 інструктажу підтверджено його особистим підписом у відомості проходження інструктажу особовим складом Сєвєродонецького ВП, задіяним 03.10.2019 для виявлення та вилучення з незаконного обігу зброї та боєприпасів, а також недопущення їх пересилання в інші регіони держави у відділеннях ТОВ «Нова пошта» м. Сєвєродонецьк, щодо суворого виконання функціональних обов`язків особовим складом, часу несення служби, дотримання заходів особистої безпеки, дотримання службової дисципліни та законності, заборони вживання алкогольних напоїв, запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, забезпечення охорони публічної безпеки (том 1 арк. спр. 200).
Відповідно до картки роботи патруля на маршруті ОСОБА_1 заступив до несення служби на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, 109, 03.10.2019 о 9.00 та перебував на службі до 19.00 (том 1 арк. спр. 206-207).
У суді першої інстанції позивач підтвердив, що до розділів про час та дату початку та закінчення служби, відмітки про перевірку несення служби та до розділу «перевірив підозрілих осіб», у якому зазначено прізвища, ім`я та по-батькові 8 осіб, внесені позивачем власноруч.
Крім того, в розділі «відмітка про перевірку несення служби» зазначено, що о 17.45 мобільною групою ВІОС УКЗ ГУНП в Луганській області здійснено негласну та гласну перевірку несення служби. Під час негласної перевірки не перевірив чоловіка у камуфльованому одязі, у якого в сумці знаходився згорток з написом «бомба». Зазначений запис здійснено ст. інспектором ВІОС УКЗ підполковником поліції ОСОБА_3 . 
Вказані обставини також викладено у рапорті начальника УКЗ ГУНП в Луганській області В. Чабана від 03.10.2019 на ім`я т.в.о. начальника ГУНП в Луганській області (том 1 арк. спр. 191).
Наказом ГУНП в Луганській області № 2616 від 03.10.2019 призначено проведення службового розслідування у формі письмового провадження за фактом можливого порушення службової дисципліни начальником Міловського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 та окремими працівниками ГУНП в Луганській області, визначено склад дисциплінарної комісії (том 1 арк. спр. 192).
Під час проведення службового розслідування, зокрема, опитані працівники чергової частини сектору моніторингу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області лейтенант поліції ОСОБА_4 , інспектор-черговий лейтенант поліції ОСОБА_5 та помічник чергового сержант поліції ОСОБА_6 . 
В письмових поясненнях вказаних осіб зазначено, що за час несення служби підполковником поліції ОСОБА_1 03.10.2019 на відділенні ТОВ «Нова пошта», останній з метою перевірки громадян за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України, жодного разу до чергової частини Сєвєродонецького ВП не звертався (том 1 арк. спр. 195, 196, 197).
За наслідками проведення службового розслідування складено висновок службового розслідування від 04.10.2019, у якому зазначено, що зібрані під час проведення службового розслідування матеріали підтверджують факт грубого порушення начальником Міловського ВП ГУНП в Луганській області підполковником поліції ОСОБА_1 службової дисципліни, що виразилося у самоусуненні від виконання своїх службових обов`язків під час несення служби із забезпечення публічної безпеки та порядку 03.10.2019 на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в частині проведення заходів щодо виявлення та вилучення з незаконного обігу зброї та боєприпасів, а також недопущення їх пересилання до інших регіонів держави, а також внесення до контрольних (звітних) документів недостовірних відомостей про здійснення перевірки громадян, які відвідують відділення ТОВ «Нова пошта» за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України (том 1 арк. спр. 243-247).
Наказом ГУНП в Луганській області від 04.10.2019 № 2621 за скоєння дисциплінарного проступку, особисту недисциплінованість, ігнорування та порушення вимог ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ, ст. 18 Закону України “Про Національну поліцію”, Присяги працівника поліції, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, доручення ГУНП в Луганській області від 23.05.2018 № 2806/111/21/01-2018, що виразилося у самоусуненні від виконання своїх службових обов`язків під час несення служби із забезпечення публічної безпеки та порядку 03.10.2019 на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в частині проведення заходів щодо виявлення та вилучення з незаконного обігу зброї та боєприпасів, а також недопущення їх пересилання до інших регіонів держави, а також внесення до контрольних (звітних) документів недостовірних відомостей про здійснення перевірки громадян, які відвідують відділення ТОВ «Нова пошта» за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції (том 1 арк. спр. 248).
В подальшому, на підставі наказу ГУНП в Луганській області № 946 о/с від 04.10.2019 підполковника поліції ОСОБА_1 (0120693), начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області, звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), підставою для якого слугував наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 04.10.2019 № 2621 (том 1 арк. спр. 249).
Витяг з наказу ГУНП в Луганській області № 946 о/с від 04.10.2019 надісланий на адресу позивача з супровідним листом від 04.10.2019 з пропозицією прибути до ГУНП в Луганській області для ознайомлення з дисциплінарним наказом та отримання дубліката трудової книжки та отриманий останнім 07.10.2019 (том 1 арк. спр. 250-252).
В журналі реєстрації вхідних документів Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області 07.10.2019 за вхідним № 6873 зареєстровано рапорт ОСОБА_1 від 04.10.2019 на ім`я начальника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області про те, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я він перебуває на лікарняному (том 2 арк. спр. 182, 185-187).
Крім того, 07.10.2019 о 10 годині 24 хв. у книзі обліку вхідних телеграм і телефонограм зареєстровано за № 2363 надходження на електронну адресу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області аналогічного за змістом рапорту ОСОБА_1 від 04.10.2019 (том 2 арк. спр. 188-190).
Згідно з довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського № 50, виданої КП «Сватівський ЦПМСД», ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 03.10.2019 до 07.10.2019, приступити до служби 08.10.2019 (том 1 арк. спр. 159).
Наказом ГУНП в Луганській області № 1225 о/с від 12.12.2019 внесено зміни до наказу ГУНП в Луганській області № 946 о/с від 04.10.2019, а саме змінено дату звільнення: звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції з 08.10.2019 (том 2 арк. спр. 7).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого. 
Спірні правовідносини врегульовано, зокрема, Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580), Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VІІІ (далі - Дисциплінарний статут), Правилами етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року № 1179, Присягою працівника поліції.
Згідно з частиною другою статті 19 Закону № 580 підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. 
Пунктами 1, 2 частини першої статті 18 Закону № 580 передбачено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників. Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу. 
Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського:
1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;
2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;
3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;
4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;
5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;
6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України.
Стаття 11 Дисциплінарного статуту передбачає, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Згідно зі статтею 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. 
Частиною третьою статті 13 Дисциплінарного статуту серед інших передбачено, що до поліцейських може застосовуватись такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби в поліції. 
Статтею 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій. Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право, зокрема, надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи (стаття 18 Дисциплінарного статуту).
Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений статтею 19 Дисциплінарного статуту.
У висновку за результатами службового розслідування зазначаються:
1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування;
2) підстава для призначення службового розслідування;
3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку;
4) пояснення поліцейського щодо обставин справи;
5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;
6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;
7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;
8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;
9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення;
10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону;
11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції. Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби (стаття 19 Дисциплінарного статуту). 
Згідно з пунктом 6 частини першої статтею 77 Закону № 580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції здійснюється керівниками, які уповноважені приймати на службу до поліції, призначати на посаду та присвоювати спеціальне звання. Дисциплінарні стягнення у виді звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу (статті 20, 22 Дисциплінарного статуту).
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 року за № 1355/32807.
Так, відповідно до п. 5.1 службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.
Тобто, встановлено максимально допустимі строки проведення службового розслідування, при цьому відсутні мінімальна строки проведення службового розслідування, а тому посилання позивача та його представника на неможливість проведення службового розслідування та звільнення позивача за один день суд вважає безпідставними.
Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 пояснив, що він проходить службу на посаді начальника сектору моніторингу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області. З позивачем він знайомий оскільки ОСОБА_1 з липня 2019 року був відряджений до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області та проходив службу у секторі моніторингу. На час відрядження та перебування ОСОБА_1 у секторі моніторингу свідок розробляв для нього функціональні обов`язки, а з наказами про відрядження позивача знайомив кадровий підрозділ, тому йому не відомо на підставі якого наказу ОСОБА_1 відряджений до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області у жовтні 2019 року. На початку жовтня 2019 року працівники Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області здавали заліки, в нарядах в основному були задіяні відряджені працівники, а тому завдання на 03 та 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримував від в.о. начальника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області. Про події 03 жовтня 2019 року свідку нічого не відомо, а 04 жовтня 2019 року до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області прибули працівники ВІОЗ УКЗ ГУНП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили, що стосовно ОСОБА_1 проводиться службове розслідування, а тому його необхідно запросити для надання пояснень. Коли ОСОБА_1 прибув, то його ознайомили з наказом про призначення службового розслідування та запропонували надати письмові пояснення. Спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тривало близько години. Продовж цього часу ОСОБА_1 періодично скаржився на свій хворобливий стан, виходив з кабінету, мотивуючи це необхідністю прийняти ліки. Потім ОСОБА_1 сказав, що йому необхідно звернутись до лікаря та вийшов з кабінету. Свідок сприйняв це так, що між ОСОБА_1 та працівниками ВІОЗ УКЗ ГУНП досягнуто домовленості, що ОСОБА_1 пізніше підійде та надасть пояснення. Не дочекавшись ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поїхали до ГУНП. Приблизно о 16 годині 20 хвилин свідку на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що він знаходиться на лікарняному, про що повідомить додатково рапортом. Про вказану розмову ОСОБА_7 доповів ОСОБА_10 К ОСОБА_11 . З якої дати ОСОБА_1 було відкрито лікарняний, останній не повідомляв.
Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що їх було включено до дисциплінарної комісії, метою якої було з`ясування обставин можливого порушення службової дисципліни підполковником поліції ОСОБА_1 . Підставою для призначення службового розслідування став рапорт старшого інспектора ВІОЗ УКЗ ГУНП Жеребят`єва від 03.10.2019 за результатами негласної та гласної перевірки несення служби на відділені № 9 «Нова пошта». Під час проведення службового розслідування кожен член комісії перевіряв певні обставини, зазначені у рапорті, крім іншого свідкам було доручено ознайомити ОСОБА_1 з наказом про призначення службового розслідування та запропонувати йому надати пояснення. Після ознайомлення з наказом про призначення службового розслідування в приміщенні Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 спочатку сказав, що йому потрібно вийти, потім сказав, що йому потрібно прийняти ліки. Продовж бесіди неодноразово виходив з кабінету. На пропозицію надати письмові пояснення категорично відмовився та сказав, що піде до аптеки за ліками, після чого до кабінету більше не повертався. Не дочекавшись ОСОБА_1 , вони склали акт про відмову надати пояснення від 04.10.2019.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона працює в секторі моніторингу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області, а тому знайома з ОСОБА_1 , оскільки останній з липня 2019 року був відрядженим до вказаного сектору. 04 жовтня 2019 року до неї зателефонував ОСОБА_1 та попросив зайти до кабінету, де був його робочий стіл, взяти там рапорт та віднести до канцелярії на реєстрацію. Вона відразу взяла рапорт та пішла до канцелярії, але на той час робочий час вже скінчився, бо це була п`ятниця і ОСОБА_1 телефонував після 17 години, а тому канцелярія була вже зачинена. В рапорті було зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на лікарняному. У понеділок, 17.10.2019, вона віднесла рапорт ОСОБА_1 до канцелярії на реєстрацію.
Відтак, доводи позивача про порушення відповідачем під час проведення службового розслідування його права на захист місцевий суд вважав необґрунтованим, так як у відповідності до ст. 14 Дисциплінарного статуту членами дисциплінарної комісії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у присутності начальника сектору моніторингу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_7 пропонувалось надати пояснення, однак, останній від надання пояснень відмовився, про що складено акт про відмову надати пояснення від 04.10.2019, зареєстрований за № 3463/111/19-2019 (том 1 арк. спр. 214).
При цьому, позивачем не подано жодних письмових клопотань щодо надання йому додаткового часу для складання пояснень, не повідомлено письмово членів дисциплінарної комісії. 
Про те, що позивач захворів, він вперше повідомив начальника сектору моніторингу Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_7 телефоном близько 16.20 вже після того, як було складено акт про відмову від надання пояснень.
Про те, що з 03.10.2019 йому відкрито лікарняний, що є підставою для звільнення від несення служби, позивач взагалі нікого не повідомив, заступив на службу, отримав вогнепальну зброю та спеціальні засоби, що підтверджено його особистим підписом в журналі видачі і приймання озброєння та спеціальних засобів (том 1 арк. спр. 221-222), пройшов інструктаж з питань дотримання заходів безпеки при поводженні з табельною вогнепальною зброєю (том 1 арк. спр. 223-224).
Посилання позивача, що його не ознайомили з наказом ГУНП в Луганській області № 2588 від 01.10.2019 про його відрядження до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області з 01.10.2019 по 30.10.2019, як на підставу звільнення від дисциплінарної відповідальності, суд вважає необґрунтованим.
Матеріалами справи дійсно підтверджено те, що позивача письмово не ознайомлено з наказом ГУНП в Луганській області № 2588 від 01.10.2019, однак, ОСОБА_1 , займаючи посаду начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області, 03.10.2019 не відбув до місця несення служби – смт. Мілове, а прибув у розпорядження т.в.о начальника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області підполковника поліції ОСОБА_13 , тобто, рівного з ним за званням та посадою, проходив у нього інструктаж, отримав у Сєвєродонецькому ВП ГУНП в Луганській області озброєння та заступив у наряд для чергування у відділенні ТОВ «Нова пошта».
Зазначені дії позивача вказують на те, що він був обізнаний про продовження його відрядження до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області.
Щодо посилань на не доведення до відома позивача обсягу функціональних обов`язків, суд зазначає, що функціональні обов`язки на 03.10.2019 ОСОБА_1 були доведені під час проходження ним цільового інструктажу, про що свідчить особистий підпис позивача у відповідній відомості (том 1 арк. спр. 200).
Посилання на відсутність відео-доказу проведення з ним інструктажу суд відхиляє з огляду на те, що відповідно до п. 8 Інструкції про порядок проведення цільових інструктажів особового складу відділів поліції, стройових підрозділів ГУНП в Луганській області, затвердженої наказом ГУНП в Луганській області від 16.05.2016 № 1117, термін накопичення відеоматеріалів проведення цільових інструктажів має бути не менше ніж 1 місяць (том 2 арк. спр. 167-168), про що позивач як начальник відділу поліції не міг не знати.
На час заявлення клопотання про витребування вказаного відео-доказу термін його зберігання минув, у зв`язку з чим відповідний файл видалено, що підтверджено листом начальника Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області (том 2 арк. спр. 181).
Щодо суті встановленого порушення позивачем службової дисципліни суд першої інстанції зазначив, що розслідуванням встановлено внесення ОСОБА_1 до контрольних (звітних) документів недостовірних відомостей про здійснення перевірки громадян, які відвідують відділення ТОВ «Нова пошта» за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 вніс до картки роботи патруля на маршруті за 03.10.2019 у розділ «перевірив підозрілих осіб» прізвища, ім`я та по-батькові 8 осіб.
При цьому, у суді першої інстанції позивач повідомив, що вказаних осіб він не перевіряв за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України, їх прізвища почув, коли чергував у відділенні № 9 ТОВ «Нова пошта», документи, що посвідчують особу, у них також не вимагав.
З урахуванням зазначеного місцевий суд не надавав оцінки доводам, що під час службового розслідування відповідач перевірив не тих осіб, прізвища яких позивач зазначив у картці.
Посилання позивача на те, що картка роботи патруля не є офіційним документом через те, що її форму було введено Статутом патрульно-постової служби міліції України, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.02.2019 № 110, суд першої інстанції відхилив з огляду на те, що бланк картки позивач отримав перед початком чергування, вніс до нього відомості про своє чергування, дата та час початку чергування, місце несення служби, дата та час закінчення чергування, поставив власний підпис як патрульний та після закінчення чергування передав відповідальній особі Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області, як доказ проведеної ним роботи.
Отже, картка роботи патруля на маршруті містить всі необхідні реквізити офіційного документу, а тому внесення до неї інформації про перевірку певних осіб з приміткою, що це є підозрілі особи, з використанням персональних даних осіб без отримання згоди громадян на зазначення їх даних, як осіб, що викликали підозру поліцейського, за висновками місцевого суду, можна розцінювати як втручання в особисте життя громадян, що є неприпустимим для поліцейського. 
Факти внесення недостовірних відомостей до службових документів із зазначенням персональних даних осіб із приміткою про перевірку їх як підозрілих, стали підставою для висновку про особисту недисциплінованість позивача, безвідповідальне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, грубе порушення начальником Міловського ВП ГУНП в Луганській області підполковником поліції ОСОБА_1 вимог ч.3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 23З7-VIII, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію». Присяги працівника поліції, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, доручення ГУНП в Луганській області від 23.05.2018 №2806/111/21/01-2018, що виразилося у самоусуненні від виконання своїх службових обов`язків під час несення служби із забезпечення публічної безпеки та порядку 03.10.2019 на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 в м. Сєвєродонецьку Луганської області.
Положення ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію” покладають на поліцейського обов`язок бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника поліції, статутів, наказів, норм моралі, етичної поведінки поліцейських.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських.
Відповідно до пунктів 1-3 розділу І цих Правил вони є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей. Ці Правила поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі - поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування. 
Метою цих Правил є урегулювання поведінки поліцейських з дотриманням етичних норм, формування в поліцейських почуття відповідальності перед суспільством і законом за свої дії та бездіяльність, а також сприяння посиленню авторитету та довіри громадян до поліції.
Відповідно до пункту 3 Розділу ІV Правил етичної поведінки поліцейських, за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики. При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику.
Отже, законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським вищезазначених вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що суспільством висуваються підвищені вимоги до поліцейського через те, що він є носієм влади.
Таким чином, поліцейський в будь-який час та за будь-яких обставин зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики та чинного законодавства, бути взірцем для громадян, та не допускати зі свого боку дій, які підривають авторитет та довіру громадян до поліції.
Позивач, як діючий на той час поліцейський, який займав посаду начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області, не міг не знати про недопустимість внесення недостовірних відомостей до службової документації, тим більше з безпідставним використанням персональних даних громадян.
Суд першої інстанції підкреслив, що обов`язок поліцейського полягає у тому, щоб неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, поважати і не порушувати прав і свобод людини та дотримуватися службової дисципліни.
В основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням усіх обставин вчинення дисциплінарного проступку та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Тобто, звільнення позивача зі служби в поліції відбулося саме у зв`язку з порушенням останнім службової дисципліни, що виявилося у порушенні вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Правил етичної поведінки поліцейських.
При цьому місцевий суд наголосив на тому, що позивач на час скоєння дисциплінарного проступку мав старше офіцерське звання підполковника поліції та займав посаду начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області, отже, своєю поведінкою повинен бути взірцем для підлеглих.
Посилання позивача на те, що на час винесення оскаржуваних наказів він перебував на лікарняному, а тому вказані накази підлягають скасуванню, суд першої інстанції вважав безпідставним у зв`язку з тим, що наказом ГУНП в Луганській області № 1225 о/с від 12.12.2019 внесено зміни до наказу ГУНП в Луганській області № 946 о/с від 04.10.2019, а саме змінено дату звільнення: звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції з 08.10.2019 (том 2 арк. спр. 7).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.01.2020 по справі № 823/411/17 (№ в ЄДРСР 86902749).
Так, Верховний Суд зазначив, що судовому захисту підлягає порушене право позивача на працю тільки у період його тимчасової непрацездатності, а тому у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби відповідно до положення пункту 2 статті 18 Дисциплінарного статуту із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
Стосовно посилань позивача про порушення відповідачем його права на надання пояснень під час проведення службового розслідування, а також інших процедурних порушень, місцевий суд поставився критично виходячи з того, що вказані порушення не можуть бути самостійною правовою підставою для звільнення відповідача від дисциплінарної відповідальності за наявності обставин, які вказують на скоєння дисциплінарного проступку.
Позивачем, у свою чергу, не спростовані встановлені відповідачем обставини допущення грубого порушення службової дисципліни, що свідчить про наявність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
При цьому, відповідно до Рекомендації Rec (2001) №10 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейський кодекс поліцейської етики» працівники поліції, на усіх рівнях службової кар`єри, повинні відбиратися на посади на основі особистої кваліфікації та досвіду, що відповідає цілям поліції. Працівників поліції мають характеризувати такі якості: логічність суджень, відкритість, зрілість, доброчесність, комунікативність і, де це необхідно, наявність лідерських та управлінських навичок <…> (пункти 22,23).
У пунктах 33, 59 зазначеної Рекомендації указано, що поліція повинна бути відповідальною перед державою, громадянами та їх представниками, а також підлягати ефективному зовнішньому контролю. Застосування дисциплінарних стягнень щодо співробітників поліції повинно здійснюватися під наглядом незалежного органу або суду.
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів місцевому суду правомірність оскаржених наказів, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Проте, з вказаними висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ч.3 ст. 13 Дисциплінарного статуту, до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
1) зауваження;
2) догана;
3) сувора догана;
4) попередження про неповну службову відповідність;
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;
6) звільнення з посади;
7) звільнення із служби в поліції.
Згідно частини третьої статті 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Такі самі вимоги визначені частиною восьмою цієї ж статті і до керівника під час визначення виду стягнення.
Аналіз норм Дисциплінарного статуту дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про те, чи є вчинене порушення грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.
Слід зазначити, що обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо.
Своєю чергою, адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, пропорційно тощо.
Як зазначалось вище, позивача звільнено за висновком відповідача «за факт грубого порушення начальником Міловського ВП ГУНП в Луганській області підполковником поліції ОСОБА_1 службової дисципліни, що виразилося у самоусуненні від виконання своїх службових обов`язків під час несення служби із забезпечення публічної безпеки та порядку 03.10.2019 на відділенні ТОВ «Нова пошта» № 9 в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в частині проведення заходів щодо виявлення та вилучення з незаконного обігу зброї та боєприпасів, а також недопущення їх пересилання до інших регіонів держави, а також внесення до контрольних (звітних) документів недостовірних відомостей про здійснення перевірки громадян, які відвідують відділення ТОВ «Нова пошта» за наявними інформаційними базами ГУНП та обліками МВС України» (том 1 арк. спр. 243-247).
В контексті спірних правовідносин апеляційний суд має на меті підкреслити, що вчинення позивачем зазначеного проступку, місцевий суд не оцінював в аспекті співмірності тяжкості вчиненого проступку та обраного відповідачем виду дисциплінарного стягнення.
Апеляційний суд зауважує, що обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.
Однак, обраний вид дисциплінарного стягнення є найсуворішим і обов`язком, у цьому випадку, ГУ НП України в Луганській області необхідно було врахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків, рівень кваліфікації та, з урахуванням встановлених обставин, дослідити необхідність накладення дисциплінарного стягнення, а в разі його накладення - обґрунтувати необхідність застосування конкретного його виду.
Зокрема, діючі дисциплінарні стягнення у позивача на час звільнення зі служби були відсутніми; дисциплінарний проступок був виявлений співробітниками відповідача, а обставини цього не набули широкого громадського резонансу, завдання шкоди, в т.ч. репутації чи авторитету правоохоронного органу й т.і.; зайняття позивачем керівної посади не свідчить про обов`язковість застосування до нього одразу стягнення у вигляді звільнення зі служби, навпаки, Дисциплінарним статутом передбачена можливість звільнення з посади. 
Тобто, у спірних правовідносинах, що склались у цій справі, відповідачем не обґрунтовано необхідність застосування відносно ОСОБА_1 найсуворішого дисциплінарного стягнення, а також неможливість накласти одного з інших видів дисциплінарного стягнення, які наведені у статті 13 Дисциплінарного статуту.
Схожі за своєю суттю висновки викладені Верховним Судом в постанові від 01 квітня 2020 року в справі №806/647/15.
Отже, накази відповідача про звільнення позивача зі служби і поліції не відповідають критеріям для застосування саме такого виду дисциплінарного стягнення, тому мають бути скасованими.
З огляду на зазначене, колегія суддів не вважає за необхідне давати оцінку іншим доводам апеляційної скарги, як таким, що не впливають на правильність вирішення цього спору.
Далі, з огляду на скасування апеляційним судом наказів про звільнення позивача зі служби, ОСОБА_1 підлягає поновленню на службі в поліції, проте, не з 4 жовтня 2019 року, як він просить в позові.
Так, Наказом ГУНП в Луганській області № 1225 о/с від 12.12.2019 внесено зміни до наказу ГУНП в Луганській області № 946 о/с від 04.10.2019, а саме змінено дату звільнення: звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції з 08.10.2019 (том 2 арк. спр. 7).
Тобто, день звільнення позивача – 8 жовтня 2019 року вважається останнім днем його роботи. Отже, ОСОБА_1 має бути поновлений на раніше займаній посаді з 9 жовтня 2019 року.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №820/4145/16 і від 24 липня 2019 року у справі №826/2008/16.
При цьому вимоги видати дублікат трудової книжки на ім`я позивача без зазначення даних щодо звільнення не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Процедура видачі дублікату трудової книжки визначена законодавством. Доказів звернення позивача до відповідача за наданням такого дублікату не надано. В той же час, такий спосіб захисту прав працівників, поновлених на роботі, не передбачений діючим законодавством.

В свою чергу, у зв`язку з поновленням на службі позивача, обґрунтованими є його вимоги стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту фактичного звільнення з 09 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення в цій справі.
Здійснюючи розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.
Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).
Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 206 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І цього ж Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку № 206, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин та діяв на час звільнення позивача, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, правильним є обчислення не робочих, а календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.
Апеляційний суд вважає за необхідне розраховувати розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 виходячи з розміру його грошового забезпечення за останні два місяці, шо передують місяцю, в якому відбулось звільнення, застосовуючи правила, передбачені пунктом 8 Порядку № 100, оскільки іншого нормативно-правового акту, який би встановлював правила такого обрахунку, на теперішній час не існує.
Звільнення позивача мало місце 08.10.2019.
Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Луганській області від 15 жовтня 2019 року № 859/111/22-2019 про доходи, грошове забезпечення ОСОБА_1 у серпні 2019 року складало 16 233,89 грн., у вересні 2019 року – також 16 233,89 грн. (т.1 а.с.46).
Середньоденна заробітна плата складає: (16 233,89 + 116 233,89 грн.) : 61 календарний день за два місяці = 532,26 грн.
Період вимушеного прогулу позивача з 09.10.2019 (наступний день після звільнення) по 28.05.2020 включно (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді) складає 233 календарних дня (23 в жовтні 2019 року, 30 – в листопаді, 31 в грудні, 31 в січні, 29 в лютому, 31 в березні, 30 в квітні та 28 в травні).
Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.10.2019 по 28.05.2020 складає 124 016,58 грн. (233 календарних дня х 532,26 грн).
Аналогічна позиція щодо застосування норм спеціального нормативно-правового акту (Порядку № 260) та розрахунку грошового забезпечення міститься в постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі № 805/1110/17-а (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 75424287).
Згідно з абз.5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, суд виходить з такого.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивач вказує на факт протиправного звільнення, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань у розмірі 50000,00 грн.
Позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди, та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову, що виключає можливість стягнення на його користь коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14 та від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України, частинами 1, 3 якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.
За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 134 КАС України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, згідно пункту 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.
У відзиві на позов відповідач заперечував проти обґрунтованості витрат на правову допомогу (т.1 а.с.179).
Також, відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №    34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів заяви, на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу представником позивача були надані наступні докази:
Договір від 07.10.2019, укладений між ОСОБА_1 , як клієнтом та адвокатом Маликом Д.О., як виконавцем, про надання правової допомоги.
04.11.2019 між сторонами цього договору укладено додаткову угоду, якою передбачено зокрема, порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату за надання правової допомоги у спорі про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу в Луганському окружному адміністративному суді.
При цьому, з акту виконаних робіт від 04.11.2019 вбачається надання наступних послуг (що відповідає обсягу та розмірам, визначеним пунктом 2 додаткової угоди), а саме:
- аналіз наданих клієнтом документів, роз`яснення правових позицій судів, складання списку необхідних документів для збору клієнтом – 5 000,00 грн. за 5 годин;
- вивчення судової практики, практики Європейського Суду, підготовка, складання та подання адвокатських запитів до ГУНП в Луганській області, складання та подання позовної заяви – 15 000,00 грн. за 15 годин,
- участь в судових засіданнях, в тому числі і перенесених не з вини адвоката, прибуття до Луганського окружного адміністративного суду на власному автомобілі – 50 000,00 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 04.11.2019 ОСОБА_14 прийнято від ОСОБА_1 70 000 грн., підстава: витрати на правову допомогу (т.1 а.с.76).
Також матеріали справи містять свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_14 . 
Надаючи оцінку співмірності витрат на представництво інтересів позивача, суд дійшов наступного висновку.
Як вбачається з акту надання послуг, представник позивача просить стягнути з відповідача 5 000,00 грн. за 5 години аналізу наданих клієнтом документів, роз`яснення правових позицій судів, складання списку необхідних документів для збору клієнтом.
Між тим, суд зазначає, що проведення таких дій з урахуванням складності справи не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи та вважає, що розмір витрат не відповідає критерію реальності таких витрат та обґрунтованості їхнього розміру. Беручі до уваги частковість задоволених позовних вимог, суд вважає, що витрати у сумі 5000 грн. є не співмірними, тому задовольняє відшкодування таких витрат в сумі 500 гривень.

Також, як вбачається із Акту виконаних робіт від 04.11.2019, представник зазначає вивчення судової практики, практики Європейського Суду, підготовка, складання та подання адвокатських запитів до ГУНП в Луганській області, складання та подання позовної заяви - 15 000,00 грн. за 15 годин.
При визначенні співмірного розміру відшкодування, суд апеляційної інстанції додатково до міркувань, викладених вище, окрім частковості задоволення позовних вимог, також враховує, що представником позивача в ході розгляду справи готувались заяви про збільшення позовних вимог, зміну предмету позову (т.2 а.с. 48, 89), які ухвалою місцевого суду були повернуті без розгляду (т.2 а.с.170), внаслідок чого вважає за можливе відшкодувати правничу допомогу щодо таких витрат в розмірі 2000,00 грн. 

В акті виконаних робіт від 04.11.2019 також вказано в якості надання юридичних послуг участь у судових засіданнях – 50 000,00 грн. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити вимоги в цій частині, виходячи з наступного.
В суді першої інстанції розгляд справи тривав загалом 17,5 годин (з округленнями):
- 08.01.2020 з 10:57 до 12:27 – 1,5 год. (т.2 а.с.85-86);
- 20.01.2020 з 14:03 до 15:29 – 1,5 год. (т.2 а.с.171-172);
- 24.01.2020 з 11:00 до 12:08 – 1 год. 10 хв. (т.2 а.с.199);
- 31.01.2020 з 10:00 до 12:05 – 2 год. та з 13:39 до 16:01 – 2 год. 20 хв., загалом 4 год. 20 хв. (т.2 а.с.231-234);
- 12.02.2020 з 09:59 до 12:04 – 2 год. (т.2 а.с.240-241);
- 18.02.2020 з 14:26 до 17:01 – 2,5 год. (т.3 а.с.3-4);
- 21.02.2020 з 13:30 до 14:42 – 1 год. 10 хв. (т.3 а.с.7);
- 24.02.2020 з 15:28 до 16:53 – 1,5 год. (т.3 а.с.19).
Враховуючи частковість задоволених позовних вимог, витрачений час на участь в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції вважає, що з огляду на те, що витрати у сумі 50 000,00 грн. є не співмірними із наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру, тому слід відшкодувати такі витрати на правову допомогу в розмірі 17 500,00 гривень.
З врахуванням наведених в постанові апеляційного суду мотивів, обґрунтованим та розумним розміром витрат за надання правової допомоги у цій справі є сума 20 000 грн., яка і підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 360/4790/19 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 04 жовтня 2019 року № 2621 «Про покарання начальника Міловського ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_1 ».
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 04 жовтня 2019 року № 946 о/с «По особовому складу».
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області від 12 грудня 2019 року № 1225 о/с «По особовому складу».
Поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника Міловського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області з 09 жовтня 2019 року.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (вул. Вілєсова, 1, м. Сєвєродонецьк, 93406, ідентифікаційний код 40108845) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 09 жовтня 2019 року по 28 травня 2020 року в сумі 124 016 (ста двадцяти чотирьох тисяч шістнадцяти) гривень 58 копійок, без утримання податків і обов`язкових платежів.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (вул. Вілєсова, 1, м. Сєвєродонецьк, 93406, ідентифікаційний код 40108845) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
В решті позовних вимог – відмовити.
Повне судове рішення – 28 травня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                   Т. Г. Гаврищук