СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2020 р.                                                                      Справа № 913/486/19  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя  Плахов О.В. 
          
            Секретар судового засідання – Соляник Н.В.

за участю:
від апелянта – не з`явився
від відповідача – не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду      
апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ (вх. №642 Л/2) 
на рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 року (суддя Корнієнко В.В., ухвалене в м. Харкові 15.01.2020 о 12:48 годині, повний текст складено 24.01.2020)
у справі № 913/486/19
за  позовом   Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ
до Військової частини НОМЕР_1 , м. Сєвєродонецьк Луганської області 
про стягнення 85020,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

 Позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування з відповідача в порядку регресу шкоди в сумі 85020 грн., заподіяної внаслідок ДТП.

Рішенням господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі № 913/486/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову про відшкодування з відповідача в порядку регресу шкоди в сумі 85020 грн слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19, в якій просило його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, які мають значення для справи.
Апелянт посилається на те, що підставою позову Моторного (транспортного) страхового бюро України є стягнення коштів в порядку регресу з роботодавця винної особи, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Військовослужбовець ОСОБА_1 на момент ДТП виконував трудові обов`язки. 
Апелянт посилається на додане до апеляційної скарги рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №826/7058/17, в описовій частині якого зазначено про те, що військова частина НОМЕР_2 перейменована на військову частину НОМЕР_3 , яка з 01.06.2017 зарахована до військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що обставини, встановлені у справі №826/7058/17 мають преюдиційне значення та не потребують доказування.
Апелянт вважає, що оскільки військова частина НОМЕР_2 , військовослужбовцем якої був ОСОБА_1 , перейменована на військову частину НОМЕР_3 та з 01.06.2017 – зарахована до військової частини НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у справі. 
Апелянт просить розглядати апеляційну скаргу без участі його представника.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2020 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя – Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19, розгляд справи призначено на 22.04.2020.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2020 розгляд справи відкладено на 13.05.2020.

Про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 ст. 222 ГПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила.

29.03.2017 о 09 год. 05 хв. на а/д Т04-01 Дніпропетровськ-Мелітополь трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом “Урал”, державний реєстраційний номер “ НОМЕР_4 ” під час буксирування на жорсткому зчепленні перевозив більше одного транспортного засобу, створивши автомобілем “ЗІЛ” н/з НОМЕР_5 , який буксирувався, зіткнення з автомобілем, який рухався йому назустріч - “КІА” державний номер НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль “КІА”, державний номер НОМЕР_6 , отримав механічні пошкодження.
Відповідно до постанови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 у справі № 191/1793/17 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (щодо ДТП, яке трапилося 29.03.2017 о 09 год. 05 хв. на а/д Т04-01 Дніпропетровськ-Мелітополь).

Судом першої інстанції встановлено наступне:
- ОСОБА_1 , якого визнано винним у скоєнні ДТП, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 (постанова Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 у справі № 191/1793/17);
- відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не застрахована;
- цивільно-правова відповідальність потерпілої особи ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ “СК “Провідна” (поліс № АК/5794225);
- відповідно до звіту від 19.04.2017 № 10-04-17-1В, виконаного оцінювачем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу “КІА” державний номер НОМЕР_7 ОСОБА_2 становить 172860,00 грн. без ПДВ;
- наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України від 30.08.2017 №7900 “Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих” зобов`язано фінансове управління сплатити ОСОБА_2 85020 грн. у якості відшкодування шкоди; 
- позивач на виконання наказу від 30.08.2017 № 7900 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 85020 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31.08.2017 №1236618.

Докази, які підтверджують вищенаведені обставини, додані до матеріалів справи: 
довідка Управління патрульної поліції у м. Києві від 29.03.2017 (т.1, а.с. 28-29);
постанова Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 у справі № 191/1793/17 (т.1, а.с. 30-31); 
Звіт автотоварознавчого дослідження з встановлення вартості матеріальних збитків в результаті пошкодження транспортного засобу від 19.04.2017 № 10-04-17-1В (т.1, а.с.34-54); 
розрахунок вартості транспортного засобу (т.1, а.с. 55-56); 
довідка Моторного (транспортного) страхового бюро України про розмір відшкодування шкоди від 09.08.2017 № 1 (т.1, а.с. 57); 
наказ Моторного (транспортного) страхового бюро України від 30.08.2017 № 7900 “Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих” (т.1, а.с. 58); 
платіжне доручення Моторного (транспортного) страхового бюро України від 31.08.2017 № 1236618 (т.1, а.с. 59).

З вищенаведеного вбачається, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_2  ОСОБА_1 29.03.2017 на а/д Т04-01 Дніпропетровськ-Мелітополь, керуючи автомобілем “Урал” (реєстраційний номер “ НОМЕР_4 ”) порушив правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження автомобіля “КІА” (реєстраційний номер НОМЕР_6 ), який належав ОСОБА_2 .
Позивач, на підставі пп. “а)” п. 41.1. ст. 41 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, відшкодував ОСОБА_2 заподіяну шкоду (здійснив страхове відшкодування) в сумі 85020 грн. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з регресним позовом до відповідача – військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на приписи підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 38.2.1. Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 38.2.1. Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Позивач в обґрунтування підстав заявлених позовних вимог до Міністерства оборони України, посилався на норму ч. 1 ст. 1172 ЦК України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ч. 1  ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Вищенаведене свідчить про те, що позивач повинен довести, що власником транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, є саме відповідач – військова частина НОМЕР_1 .

Статтею  74 ГПК  України  передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або  заперечень.    Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що    ґрунтується на всебічному, повному,об`єктивному та безпо-середньому  дослідженні наявних у справі доказів (ст.86  ГПК України).

Позивач у позовній заяві, як на доказ того, що власником транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, є відповідач, послався на довідку  Управління патрульної поліції у м. Києві від 29.03.2017 № 3017089428532587  (форма-2) (т.1, а.с. 28-29). 

У вищезазначеній довідці не зазначено, хто є власником вантажного автомобілю “Урал” (номерний знак “ НОМЕР_4 ”), яким керував ОСОБА_1 , та автомобілю “ЗІЛ” (номерний знак “ НОМЕР_5 ”), який буксирувався. 
Графа, в якій повинно бути вказано власника транспортного засобу - учасника дорожньо-транспортної пригоди (вантажний автомобіль "Урал"), взагалі не заповнена.

Доказів, що саме відповідач є власником транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, позивач до матеріалів справи не надав.

У постанові Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 у справі № 191/1793/17 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (т.1, а.с. 30-31), якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, вказано, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 .

Судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 не є належним та допустимим доказом, яким підтверджується право власності військової частини НОМЕР_2 на транспортний засіб, що спричинив ДТП.

Враховуючи фактичні обставини справи, судова колегія дійшла висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що відшкодовувати шкоду в порядку регресу повинен саме відповідач – військова частина НОМЕР_1 .

Апелянт, посилаючись на рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №826/7058/17, вважає, що саме військова частина НОМЕР_1 повинна відшкодувати шкоду у порядку регресу, оскільки з 27.04.2017 військову частину - польова пошта НОМЕР_2 перейменовано на військову частину НОМЕР_3 с.Боровське, Луганська область, а з 01.06.2017 Військову частину НОМЕР_3 знято з фінанового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 та зараховано до військової частини НОМЕР_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у описовій частині доданої до апеляційної скарги копії рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №826/7058/17 зазначено, що з 27.04.2017 військову частину - польова пошта НОМЕР_2 перейменовано на військова частина НОМЕР_3 с.Боровське, Луганська область. З 01.06.2017 Військову частину НОМЕР_3 знято з фінанового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 та зараховано до військової частини НОМЕР_1 .

У резолютивній частині рішенні окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №826/7058/17 не зазначено про факт правонаступництва військової частини НОМЕР_1 . 

Частиною 7 ст. 75 ГПК України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 104 Цивільного кодексу Україниюридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IVпередбачено, що юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ним органом, за судовим рішенням або за рішенням державного органу, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Отже, юридична особа вважається припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідного запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Під публічним правонаступництвом розуміється повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції; це вступ у чинні адміністративно - правові відносини нового суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) на місце суб`єкта, що або припинив своє існування або повністю чи частково позбувся адміністративної компетенції.

За відсутності в матеріалах справи доказів, що підтверджують право власності на транспортний засіб, який був учасником дорожньо-транспортної пригоди, посилання апелянта на те, що належним відповідачем у справі є саме військова частина НОМЕР_1 , є необгрунтованими та не приймаються судом апеляційної інстанції.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що матеріали справи не містять доказів, що військова частина НОМЕР_1 є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , та доказів переходу від одного суб`єкта до іншого конкретних функцій, повноважень, завдань.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування з відповідача в порядку регресу шкоди в сумі 85020 грн. грунтується на наявних в матеріалах справи доказах та апелянтом не спростований.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Відповідно до    ст. 256 ЦК України    позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом ч.1    ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Враховуючи відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, відсутні підстав для застосування приписів ст.    257,    261 ЦК України    (позовна давність).

За таких обставин, апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19 не підлягає задоволенню.

Рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270,  273, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 15.01.2020 у справі №913/486/19    залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанови передбачені  статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   21.05.2020 

Головуючий суддя                                                                    Т.Д. Геза

Суддя                                                                                           Н.О. Мартюхіна

Суддя                                                                                           О.В. Плахов