ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1417/20 Справа № 175/1585/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2019 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів — задоволено частково.
       Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 900,00 грн. на місяць, за рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 10.06.2016 року, шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми у розмірі 900,00 грн. на 1/5 частку усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106/, код за ЄДРПОУ: 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача МФО: 899998, рахунок отримувача 31211256026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106, судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить змінити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року у справі №175/1585/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та постановити нове судове рішення, яким змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 900,00 грн. на місяць, за рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 10.06.2016 року, шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми у розмірі 900,00 грн. на 1/6 частку усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. 
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 є батьками - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 10 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 , 1978 р.н. аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 900,00 грн. починаючи з 04 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно із статтями 180, 184, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
При цьому суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII (набрав чинності з 8.07.2017) внесено зміни до Сімейного кодексу України, які стосуються аліментних зобов`язань. При цьому збільшено мінімальний розмір аліментів, що має стягуватися на одну дитину - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (замість 30%, як було раніше). 
Відповідно частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При вирішенні даної справи суд виходить з того, що підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом стало збільшення розміру прожиткового мінімуму та росту цін, в зв`язку з чим визначений судом розмір аліментів не дозволяє забезпечити матеріально дитину всім необхідним.
Відповідно до абз. 2 ч. 3ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Зі змісту наведених законодавчих приписів слід дійти висновку, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України зазначає про можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим їх здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-143цс13 за заявою про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2019 року для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум становить 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.
На думку суду, збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку одночасно, є доказом зміни (погіршення) майнового стану того з батьків, з яким проживає дитина, оскільки потребує значно більших витрат на її утримання.
З наданої  ОСОБА_1 довідки про доходи від 07.06.2019 року за період з 01.10.2018 року по 31 травня 2019 року вбачається, що відповідач працює в ТОВ «Альфа-Фінанс» та його середньомісячний заробіток складає 7899,06 грн.
Також відповідач надав суду копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 31.10.2018 року, з якої вбачається, що він є батьком неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що розмір аліментів в твердій грошовій сумі 900,00 грн. є недостатнім для утримання та виховання дитини, забезпечення нормального розвитку дитини та є меншим за гарантований державою мінімальний розмір, а тому правомірно змінив розмір аліментів на 1/5 частку усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття.
Приведені в апеляційній скарзі  ОСОБА_1 доводи, що розмір аліментів, який просить утримувати з відповідача позивачка, є надто великим і він фізично неспроможний сплачувати аліменти в такому розмірі є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи та не ґрунтуються на доказах. 
Твердження апелянта про те, що станом на 01.06.2019 року переплата сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 складає – 4283,71 грн., не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки не мають істотного значення для розгляду справи.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
Отже, СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Окрім того, положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Доводи апелянта, що ОСОБА_2 не надає ОСОБА_1 бачитися із своїм сином ОСОБА_5 , приховує відомості про його життя, не надає інформації щодо його навчання, місця фактичного проживання, інтересів, захоплень, відвідувань секцій, кружків тощо, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині. 
       Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що на теперішній час ОСОБА_1 вступив у новий шлюб з ОСОБА_6 , про що 21.09.2017 року вчинений відповідний актовий запис №825 Центрально-міським районним у м. Кривий Ріг відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не доводять неспроможність апелянта сплачувати аліменти на цей час у визначеному судом розмірі.
       Доводи апелянта, що він також має ще дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку утримує, а також на утриманні перебуває й його дружина ОСОБА_6 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, колегія суддів вважає недоречними, оскільки вказані обставини не знімають з відповідача обов`язку, відповідно до ч.1 ст. 199 СК України, надавати матеріальну допомогу сину.
Твердження апелянта, що у нього відсутнє у власності будь-яке нерухоме майно, а натомість у власності позивачки ОСОБА_2 є дві земельні ділянки та житловий будинок, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, наведені обставини не є передбаченою законом підставою для звільнення батьків від обов`язку утримання своїх дітей до повноліття.
Доводи апеляційної скарги, а саме те, що судом першої інстанції неправильно встановлено правовідносини, які виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка. 
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

                                                                В.С.Городнича