Постанова
Іменем України
31 березня 2020 року
м. Київ
справа № 734/3563/18
провадження № 51-6295км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018270130000549, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2010 року за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільненого 11 квітня 2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 20 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищезазначеним вироком місцевого суду року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
– за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 3 роки;
– за ч. 1 ст. 309 КК – на строк 2 роки;
– за ч. 2 ст. 309 КК – на строк 3 роки 6 місяців;
– на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він на початку жовтня 2017 року на березі річки Десна в м. Остері знайшов банку з вибуховою речовиною метальної дії – сумішшю нітроцелюлозних порохів масою 240,6 г, яку переніс та зберігав без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 .
Він же на початку липня 2018 року на вказаній вище вулиці зрізав листя з верхівками дикорослих рослин коноплі, переніс їх за місцем свого проживання й виготовив особливо небезпечні наркотичні засоби – канабіс масою 5,31 г та екстракт канабісу масою 0,56 г, які зберігав для особистого вживання без мети збуту.
Також 16 липня 2018 року близько 10:00 ОСОБА_7 у магазині на  АДРЕСА_2 придбав зерна рослин маку, які перевіз до місця свого проживання, виготовив із них концентрат макової соломи (опій екстракційний), частину якого вжив, а решту вказаного особливо небезпечного наркотичного засобу (в рідині) масою 1,544 г повторно незаконно зберігав для власного вживання, без мети збуту
17 липня 2018 року працівники поліції вилучили за місцем проживання ОСОБА_7 вищезазначену вибухову речовину та особливо небезпечні наркотичні засоби (канабіс, екстракт канабісу та опій екстракційний).
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, як убачається зі змісту скарги, порушує питання про зміну вищезазначених судових рішень на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ч. 4 ст. 309 КК, а також звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Захисник зазначає, що ОСОБА_7 добровільно звернувся до лікувального закладу і розпочав лікування від наркоманії, а тому суд мав звільнити його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК на підставі ч. 4 ст. 309 КК. Крім того, стверджує, що діями ОСОБА_7 нікому не було завдано збитків, він визнав вину, активно сприяв розкриттю злочинів, пройшов курс лікування і не вживає наркотичних та психотропних засобів, тобто став на шлях виправлення, а тому суди мали застосувати до нього положення ст. 75 КК.
У запереченні на касаційну скаргу прокурор, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення – без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій захисник у касаційній скарзі не оскаржує, а його доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність – незастосування положень ч. 4 ст. 309 КК – є необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.
Так, за змістом ч. 4 ст. 309 КК особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першої цієї статті.
Вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави, суду необхідно з`ясовувати, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено, і чи дійсно ставить за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин. При цьому таке звернення повинно мати місце після вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Обґрунтовуючи зазначені вище доводи, захисник стверджує, що суди не врахували довідки з Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні від 17 грудня 2018 року № 01-04/2722, яка підтверджує, що ОСОБА_7 добровільно звернувся до лікувального закладу і розпочав лікування від наркоманії.
Однак указаним документом підтверджено, що ОСОБА_7 перебував на лікуванні у 7-му відділенні згаданої лікарні з 02 листопада 2018 року по 22 листопада 2018 року. Після лікування та токсикологічного дослідження опіатів (морфіну), канабіоїдів, амфетамінів, метамфетамінів у нього не виявлено (а.п. 39).
Тобто зазначена довідка не свідчить про те, що ОСОБА_7 було встановлено діагноз «наркоманія», від якої він потребував лікування та пройшов відповідний курс лікування.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до закінчення судового розгляду в місцевому суді засуджений не надав жодних доказів для підтвердження початку проходження ним лікування від наркоманії, а тому суд не мав підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ч. 4 ст. 309 КК та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК. Не мав таких підстав і апеляційний суд, якому обвинувачений також не надав зазначених документів, хоча в апеляційній скарзі зобов`язувався надати їх під час апеляційного розгляду.
В іншій частині касаційної скарги захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:              кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, є неодноразово судимим, у тому числі й за вчинення злочину в сфері обігу наркотичних засобів. Зважив суд і на дані з досудової доповіді щодо обвинуваченого. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, а обставиною, що його обтяжує, визнав рецидив злочинів.
Урахувавши вищезазначені обставини в сукупності, місцевий суд не встановив підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК.
З вищезазначеними висновками погодився і апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується також колегія суддів касаційного суду і вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів. Підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                           ОСОБА_3