ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 червня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/192/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.
секретар Ковальчук Н.О..
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Іщенко І.В.),-
ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.
        Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з листопада 1997 року по день смерті ОСОБА_4 проживали разом, вели спільне господарство. 17 вересня 2001 року ними за спільні кошти, які разом заробляли та відкладали, було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру було оформлено на ОСОБА_4 . 
14.06.2006 року вона з ОСОБА_4 взяли церковний шлюб, а 17 листопада 2015 року зареєстрували свій шлюб у відділі ДРАЦС Чернівецького МУЮ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
Вважає квартиру АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю, оскільки вона придбана під час проживання однією сім`єю, на спільні кошти та на підставі договору купівлі-продажу, а також вважає, що має право на визнання за нею 1/2 ідеальної частки вищевказаної квартири. 
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/477/20 

Так як, квартира була придбана до набрання Сімейним Кодексом України чинності 01 січня 2004 року, положення статті 74 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тому слід зазначити, що квартира була придбана за кошти від спільної праці з ОСОБА_4 , а саме отримували дохід від реставрації старих меблів, внаслідок чого на протязі трьох років отримували спільні доходи та змогли зібрати відповідну суму на купівлю квартири.
У зв`язку з наведеним просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю її, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з листопада 1997 року і по день смерті ОСОБА_4 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_2 ; та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частини вказаної квартири.
У травні 2019 року ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно. В даній зустрічній позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_4 є її сином, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, згідно якої ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, тому вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
17.09.2001 року на ім`я ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу була оформлена квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що під час того як була на заробітках за кордоном, в період з квітня 2000 року по травень 2001 року нею було переказано в Україну 3543долари США на придбання квартири, і саме на її переказані кошти син уклав договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що дана квартира її, однак була оформлена не на її ім`я, оскільки в той час перебувала за кордоном та не мала можливості приїхати для належного оформлення вищевказаної квартири. Запевняла, що відповідач за зустрічною позовною заявою та її померлий син не мали джерел доходу для придбання нерухомого майна, оскільки вони являються інвалідами та їх єдиний дохід це пенсія по інвалідності. Вказувала, що з січня 2004 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 .
У зв`язку з вищевикладеним просила визнати право особистої приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки вказана квартира була фактично придбана нею, за її особисті кошти і виключно для її проживання. Вирішити питання судових витрат. 
        Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 , задоволено. Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_4 року і по день смерті ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_2 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частини вказаної квартири.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2   подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи скарги мотивує тим, що спірна квартира була придбана 17.09.2001 року на ім`я її сина, як титульного власника, оскільки квартира була придбана на її особисті кошти для її особистих потреб. Ні у її сина, ні у ОСОБА_1 не було коштів на придбання квартири, а висновок суду про наявність у них спільно зароблених коштів, достатніх на придбання 17.09.2001 року спірної квартири в рівних частках базується лише на припущеннях. 
Висновок суду про існування у ОСОБА_1 спільного доходу з ОСОБА_4 від реставрації і реалізації старих меблів, як джерела доходу для придбання спірної квартири, не відповідає приписам ст.ст.76-80 ЦПК України, оскільки базуються виключно на показах свідків, які не мають інформації про суми, які нібито було ними зароблено та про порядок розрахунків за квартиру. Доведення факту отримання такого доходу, а також сума отриманого доходу не може бути доведена показами свідків, єдиним і достовірним доказом отримання доходу, що забезпечував би їм можливість придбання квартири, може бути лише декларація про доходи надана до податкових органів.
Також зазначає, що ОСОБА_4 в зазначений ОСОБА_1 період був непрацездатною особою, перебував на пенсії по інвалідності, його офіційним доходом були пенсії по інвалідності. Відомості про джерела та суми доходів отриманих ОСОБА_5 в цей період в справі відсутні.
Крім того вказує, що рішенням суду першої інстанції не надано належної оцінки поданих нею оригіналів квитанцій на переказ коштів з Греції, не обґрунтовано висновок про неналежність та сумнівність наданих квитанцій. Спірна квартира була придбана саме на ті кошти, які були передані через платіжну систему «Вестерн Юніон». З 2004 року постійно проживає у вказаній квартирі, утримує її, оплачує послуги та несе витрати пов`язані з утриманням майна. Ой факт, що за життя спадкодавця моє право власності на спірну квартиру не ставилось під сумнів, доводиться фактом її постійного проживання в цій квартирі. Право на позов у неї з`явилося після подання позову ОСОБА_1 про позбавлення її права на спадкування, оскільки до смерті сина її права на спірну квартиру визнавались і не оспорювалися.
Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1    в частині визнання квартири  АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю , та визнання за нею права власності на Ѕ ідеальну частку у вказаній квартирі  відмовити за безпідставністю. Поданий нею зустрічний позов про визнання спірної квартири її особистою власністю задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним нормам.
    Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, суд першої інстанції виходив з того, що встановлюючи факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю з листопада 1997 року по день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судом враховано, що даний факт можливо встановити лише з набранням чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України, тому встановив факт проживання однією сім`єю з 01.01.2004 року по день смерті ОСОБА_4 , а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо задоволення вимог про визнання права власності ОСОБА_1 на майно, судом першої інстанції зазначено, що спірна квартира була набута внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період проживання однією сім`єю, тому спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права.
Що стосується встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення даного факту з 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду щодо встановлення такого факту до дня смерті ОСОБА_4 , оскільки як вбачається із матеріалів справи  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували свій шлюб 17 листопада 2015 року, за актовим записом №2108, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.11.2015 року (а.с.15 т.1), тобто з 17 листопада 2015 року сторони вже перебували у зареєстрованому шлюбі, тому встановлення факту проживання однією сім`єю до дня смерті  ОСОБА_4 є необґрунтованим.
Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині слід змінити встановивши факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 2015 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1  та ОСОБА_4  квартири АДРЕСА_2  та визнання за ОСОБА_1  право власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 , то такі вимоги є необґрунтованим та задоволенню не підлягають враховуючи наступне.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України   (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судом встановлено, що починаючи з листопада 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом, вели спільне господарство. 14.06.2006 року ОСОБА_1 взяли церковний шлюб з ОСОБА_4 . 17 листопада 2015 року позивач за первісним позовом та ОСОБА_4 одружились / а.с.14-15,72-88. т.1/.
17 вересня 2001 року ОСОБА_4 придбав квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру було оформлено на ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17.09.2001 року. /т.1 а.с.10-11/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер /т.1 а.с.16/.
Спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину являються ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 . Інших спадкоємців за законом які прийняли спадщину не має /Т.1 а.с.190-193/.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня  1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. 
Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.
Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17  Закону України «Про власність»  будуть правильно застосовуватися.
Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові  від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 вказувала, що вони з ОСОБА_4 не тільки вели спільне господарство, а й працювали разом реставруючи старі меблі, які продавали, а також отримували дохід за ремонт побутової техніки. Такі посилання ОСОБА_1 бути підтверджені свідками в судовому засіданні. 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)
На підтвердження своїх вимог про визнання квартири спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_1 мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на придбання квартири.
Сам лише факт отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 доходів від реставрації меблів та ремонту побутової техніки не може бути доказом участі у придбанні спірної квартири, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у купівлі цього нерухомого майна, і щодо розміру такої участі.
Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі, обґрунтування апеляційної скарги та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є обґрунтованими та свідчать про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , оскільки позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.
Щодо вимог апелянта ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , то такі не підлягають до задоволення враховуючи наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. 
Як вбачається з матеріалів справи, 17 вересня 2001 року згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив приватизовану квартиру номер АДРЕСА_2 (а.с.10-11 т.1)
Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. (а.с.13 т.1)
Зазначений договір купівлі-продажу від 17.09.2001 року недійсним не визнаний, і відповідно до передбаченої у статті 204 ЦК України презумпції правомірності цього правочину є дійсним, тому жодних підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру немає.
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України).
У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Отже, в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати норми права, які регулюють спадкові спори.
Доводи апеляційної скарги, про те, що спірна квартира була придбана на кошти апелянта, належними та допустимими доказами не підтверджено, оскільки надані квитанції грошових переказів міжнародної системи термінових коштів, свідчать лише про передачу грошових сум без вказівки призначення платежу, що не може бути належним доказом на підтвердження купівлі спірної квартири. Крім того, 18.07.2003 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу купила іншу квартиру АДРЕСА_3 , що також може свідчити про те, що вказана квартира була придбана за передані нею кошти.
Таким чином на підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги в частині невизнання судом першої інстанції за ОСОБА_2 права власності на квартиру номер АДРЕСА_2 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року в частині встановлення факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , змінити, встановивши факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 березня  2020 року в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1  та ОСОБА_4  квартири АДРЕСА_2  та визнання за ОСОБА_1  право власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 , скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складання повного тексту постанови 17 червня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк