ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4408/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:
                                          судді-доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року в адміністративній справі № 160/4408/19 (суддя І інстанції – Юхно І.В.)

за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 5 червня 2018 року № 62/1 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком як непрацюючому пенсіонеру з урахуванням всього стажу роботи, зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі, не меншому ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб, починаючи з дати звернення – 05.06.2018.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначила, що відповідачем і судом першої інстанції помилково здійснено висновок про відсутність доказів належності наданої для призначення пенсії трудової книжки саме позивачу, оскільки після укладення шлюбу вона змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » і це підтверджується відповідними доказами. У зв`язку з цим у трудову книжку і були внесені відповідні зміни у прізвищі її власника.

У відзиві відповідач зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.
          
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів  статті 311 КАС України  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , до лютого 1996 року проживала в м. Полтава, після зазначеної дати виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України.

5 червня 2018 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до відповідача із заявою про призначення позивачу пенсії за віком та відповідним пакетом необхідних документів. (а.с. 17, 20).

Для призначення пенсії надано такі документи:
- копію закордонного паспорту позивача НОМЕР_1 на ОСОБА_4 , виданого 18.06.1999 з терміном дії до 18.06.2009 та відміткою консульського відділу Посольства України у Державі Ізраїль про продовження цього терміну до 18.06.2019. (а.с. 11);
-  копію трудової книжки, власником якої зазначена на ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 );
-  копію картки платника податків на ОСОБА_4 (без зазначення по-батькові);
-    копію свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якої після укладення шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 присвоєно прізвище ОСОБА_3 (а.с. 14) ;
-  заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» від 05.06.2018 року.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 5 червня 2018 року № 62/1 позивачу у призначенні пенсії за віком відмовлено. Підставами відмови в рішенні зазначено:

-           неможливість зарахування стажу по трудовій книжці для призначення пенсії, оскільки в копії останньої прізвище записано як « ОСОБА_7 », а паспорт позивача виданий « ОСОБА_3 »;
-          не підтверджено місце проживання (реєстрації) позивача на території України. (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів на підтвердження встановлення факту належності трудової книжки без номера та серії від 19.09.1969 саме Позивачу – ОСОБА_1 суду не надано. Разом з тим, стосовно іншої підстави відмови у призначенні пенсії, а саме, відсутності місця проживання в України, суд дійшов висновку про протиправність її зазначення в оскарженому рішенні.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

У  ст. 46 Конституції України  закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Конституційний суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, визнаючи неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнав вказані норми неконституційними і, зокрема зазначив, що ними держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Положеннями частини 1  статті 44 Закону «Про загальнообо`вязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV  встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина 5статті 45  Закону № 1058-IV).
Подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до        Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим        постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1).
Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. (пункт 2.22 Порядку).
Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Частиною другою  статті 6 КАС України  передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів»  встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Як зазначив ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51).
У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні  зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а відповідно і наявністю в особи реєстрації.
За змістом оскарженого рішення позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю місця реєстрації на території України, а також з посиланням на те, що останнє місце реєстрації позивача в Україні було в місті Полтава, що виключає можливість її звернення до органу Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Позивач звертаючись через свого представника до відповідача із заявою про призначення пенсії подала серед іншого до пенсійного органу копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон. На паспорті проставлене посвідчення Консульської установи в Ізраїлі про продовження дії паспорту до 18 червня 2019 року. (а.с. 11)
Отже, позивачем для умов призначення пенсії подано документ, який підтверджує її належність громадянства України, а тому вона має право на відповідне пенсійне забезпечення.
При цьому, за змістом Порядку № 22-1 апеляційний суд приходить до висновку, що подання документу, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідне для визначення територіальної підвідомчості органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії, тобто відповідного органу ПФУ. 
У свою чергу, позивач є громадянином України, який постійно проживає на території держави Ізраїль, відтак подання ним документу із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а тому не подання такого документу не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії. 
По суті Порядок № 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації. Проте, як зазначалось судом вище, в т.ч. із посиланням на практику ЄСПЛ, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року (справа № 752/10522/16-а).

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на приписи пункту 1 постанови ПФУ від 14 грудня 2015 року № 25-1, відповідно до якого Порядок № 22-1 застосовується з урахуванням того, що, із заявами про призначення пенсії, зокрема до управлінь ПФУ у областях можуть звертатись особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів, та його висновки у зв`язку з цим, що позивач не може звертатись до будь-якого органу ПФУ, є безпідставними, оскільки ця постанова регулює питання впровадження електронних пенсійних справ і стосується громадян України, які саме проживають (зареєстровані) на території України, і не регулює питання звернення до органів ПФУ громадян України, які не проживають (не зареєстровані) на території України.
З цього приводу апеляційний суд також зазначає, що відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
При цьому, оскільки державними органами не прийнято відповідного порядку, який би врегулював спірні відносини, зокрема і в частині визначення органу ПФУ, до якого особи, які постійно проживають за межами України і у зв`язку з цим не мають в ній місця реєстрації, повинні подавати заяву і документи для призначення пенсії, то такий орган ПФУ заявником може обиратися на власний розсуд, в т.ч. і за місцем проживання свого представника. Такий алгоритм дій чинним законодавством не заборонений.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав не підтвердження місця проживання (реєстрації) в м. Кам`янське Дніпропетровської області.
При цьому, як зазначалось вище, відповідачем не подавалась апеляційна скарга на рішення суду стосовно висновків останнього про протиправність рішення відповідача в частині відмови в призначенні пенсії з підстав відсутності місця проживання (реєстрації) в Україні, проте такі доводи висловлені у відзиві на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим з метою унеможливити відмову позивачу в призначенні пенсії за віком з цих підстав в подальшому, апеляційний суд вважає за необхідне цю частину рішення проаналізувати і підтвердити висновок суду першої інстанції, що відсутність місця проживання (реєстрації) позивача в Україні не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Стосовно відсутності доказів належності наданої для призначення пенсії трудової книжки саме позивачу апеляційний суд зазначає таке.

Дійсно трудова книжка виписана на ОСОБА_5 1952 року народження.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що змінила прізвище « ОСОБА_2 » після укладення шлюбу на « ОСОБА_3 », на підтвердження чого надає копію свідоцтва про шлюб.

Разом з тим, відповідно до п. 2.13 Інструкції  про  порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціальної політики України від 29.07.1993 № 58, зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по 
батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим 
ним органом за останнім місцем  роботи  на  підставі    документів (паспорта, свідоцтва про  народження,  про  шлюб,  про  розірвання шлюбу,  про  зміну  прізвища,  ім`я  та  по  батькові  тощо)  і  з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки.  Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів. 

Натомість, у трудовій книжці прізвище ОСОБА_2 не закреслено, відсутні відомості про документ, на підставі якого вносились зміни до трудової книжки, запис не засвідчений підписом керівника або печаткою відділу кадрів. Отже, зміни до трудової книжки внесені невідомою особою, у невідомий час з грубими порушеннями приписів Інструкції № 58, прізвище працівника в трудовій книжці не відповідає прізвищу позивача, що не дає можливості встановити адміністративному суду її належність саме позивачу, як правильно зазначив у рішенні й суд першої інстанції. 

Відповідно до п. 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, якщо  ім`я,  по  батькові  та  прізвище,  які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем  особи  за  паспортом  або  свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа  даній  особі  може бути встановлено у судовому порядку. 

Проте суд адміністративної юрисдикції чинним законодавством не наділений повноваженнями щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові з підстав відсутності доказів належності трудової книжки саме позивачу.

Отже, судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає  залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін. 

Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року в адміністративній справі № 160/4408/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

  Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                            І.В. Юрко