Апеляційне провадження № 22-ц/824/202/2020              

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 4 березня 2020 року                                                                                              м. Київ
Унікальний номер справи 757/35497/14-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Пащенко О.П.
сторони справи:
позивач -                               Публічне акціонерне товариство «Банк Альянс»,
відповідач -                           ОСОБА_1 ,
третя особа -                         ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , 
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року, ухваленого  в приміщенні  суду під головуванням судді Козлова Р.Ю., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
28 листопада 2014 року   ПАТ «Банк Альянс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року в розмірі 141 329,19 Євро, згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що  19 жовтня 2004 року між ПАТ «Банк Альянс» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 023-04/ПК, умови якого неодноразово змінювалися підписанням додаткових угод до нього, на виконання яких банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з максимальною сумою кредиту в розмірі 143 500,00 Євро, терміном користування кредитними коштами до 15 січня 2015 року, зі сплатою 18,9 % річних в Євро або 21,6 % річних в гривневому еквіваленті.
На забезпечення виконання кредитного договору, 28 травня 2010 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки з доповненнями до нього від 06 жовтня 2011 року, 26 січня 2012 року, 23 січня 2013 року, 31 січня 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_2 зобов`язався солідарно з основним боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору від 19 жовтня 2004 року та додаткових угод до нього.
З урахуванням наведеного та, посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, зобов`язання належно не виконував, з урахуванням уточнень до позову товариство просило позов задовольнити.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року позов ПАТ «Банк Альянс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК в розмірі 141 329,19 Євро, що еквівалентно 3 349 360,47 грн, а також судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 3 654,00 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив  рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що на момент ухвалення наочного рішення судом першої інстанції його належним чином не було повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він не мав можливості подати свої заперечення на позовну заяву та захистити свої права.
Судом першої інстанції не встановлено доказів фактичного отримання відповідачем кредиту в тому розмірі, який вимагається позивачем в позовній заяві.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом зменшення суми кредитної заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Альянс», з 141 329,19 Євро, що становить 3 349 360,47 грн, до 48 654,25 Євро, що становить 1 153 100,86 грн. Стягнуто з ПАТ «Банк Альянс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою вартості проведеної у справі комісійної судово-економічної експертизи в сумі 15 888,00 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
         Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 рудня 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.
Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.
Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду. 
У зв`язку із зазначеним вищевказана апеляційна скарга підлягає розгляду Київським апеляційним судом. 
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги,  просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно (т. 6 ас. 245,246), про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
 
Вирішуючи спір та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд розглядав справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Також суд першої інстанції вважав доведеними посилання позивача стосовно не виконання відповідачем умов договору поруки та не сплати кредитної заборгованості по ньому.
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, з огляду на що рішення суду не є законним та обґрунтованим.
Згідно частини 3 статті 122 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) у разі якщо позивачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
За змістом частини 5 статті 74 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) у разі не надання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
У відповідності до вимог статті 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.
Як убачається з матеріалів, зворотне повідомлення про вручення судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками відповідачу матеріали справи не містять, напроти, поштове відправлення повернуто на адресу суду за закінчення встановленого строку зберігання (т.1 а.с.112-113,118).
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта статті 169 ЦПК України у вказаній редакції).
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 14-507цс18.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача щодо якого відсутні відомості про належне повідомлення останнього.
За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення по суті  нового судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
            Вирішуючи справу по суті спору та враховуючи висновки касаційної інстанції у вказаній справі, які викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 рудня 2019 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 жовтня 2004 року між ПАТ «Банк Альянс» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 023-04/ПК.
За період жовтень 2004 року - січень 2014 року умови кредитного договору неодноразово змінювалися підписанням додаткових угод до нього, на виконання яких Банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з максимальною сумою кредиту в розмірі 143 500,00 Євро, терміном користування кредитними коштами - до 15 січня 2015 року, зі сплатою 18,9 % річних в Євро або 21,6 % річних в гривневому еквіваленті. Зокрема, 19 жовтня 2004 року на суму 244 617,00 грн за ініціативою позичальника.
21 жовтня 2004 року до кредитного договору внесені зміни та збільшено кредитну лінію до 315 000,00 грн, а 14 вересня 2005 року внесені зміни шляхом збільшення кредитної лінії до 765 700,00 грн.
28 травня 2010 року на забезпечення виконання кредитного договору між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з пунктом 1.1 якого ОСОБА_1 відповідно до статей 553 - 559 ЦК України зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань.
06 жовтня 2011 року, 26 січня 2012 року, 23 січня 2013 року та 31 січня 2014 року до договору поруки, укладеним між ПАТ «Банк Альянс», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені додаткові договори.
Звертаючись до суду, банк просив стягнути з поручителя ОСОБА_1 кредитну заборгованість, яка утворилася за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 станом на 31 жовтня 2014 року, в сумі 141 329,19 Євро, еквівалент якої становив 2 331 644,17 грн, та складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 113 310,23 Євро; заборгованості за процентами за користування кредитом - 14 575,07 Євро; пені за кредитним договором - 5 019,30 Євро; пені за відсотками - 7 145,59 Євро, штрафу - 864,00 Євро та комісії - 415,00 Євро.
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частиною четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)».
Як вбачається, банк надсилав третій особі - ОСОБА_2 претензії, вимоги та повідомлення про порушення умов кредитного договору з розрахунками заборгованості та вимогами про його сплату (т. 1 а. с. 87-99).
На адресу відповідача банком було надіслано лист від 7.03.2014, в якому поручителю запропоновано оформити додатковий договір до договору іпотеки та додатковий договір до договору застави, а також укласти договори страхування вказаного вище майна та надати їх банку, який отриманий відповідачем 21.03.2014 (т.1 ас. 100). Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.05.2014 направлялася вимога про підписання договорів про внесення змін до договорів іпотеки та застави майна (т. 1 ас. 101-103). 
В пункту 6.1 кредитного договору визначено що: «щомісяця, в термін до 29 числа поточного місяця, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами на транзитний рахунок № НОМЕР_1 , але не пізніше 29 числа наступного за поточним місяцем».
Згідно останніх редакцій розрахунку заборгованості від 20 грудня 2016 року наданої банком до суду апеляційної інстанції вбачається, що останній транш кредиту був наданий позичальнику 07 жовтня 2011 року, останній поточний платіж на погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 1 269,00 Євро ОСОБА_2 було сплачено 31 січня 2012 року. Наступні платежі проведені через рік - 30 січня 2013 року у сумі 4,81 Євро та 03 березня 2014 року у сумі 515,96 Євро (т. 5 а. с. 32, 232-239).
Враховуючи викладене та положення п. 6.1. кредитного договору останній день погашення заборгованості по черговому платежу настав 29 квітня 2014 року.
Відповідно до п. 3.1. договору поруки від 28.05.2010 з усіма доповненнями та додатками до нього, встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печаткою банку та діє до повного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором.
Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11).
Оскільки останній платіж по кредитному договору було здійснено 03.03.2014, останній день погашення заборгованості по черговому платежу згідно умов договору кредиту (п.6.1) настав 29 квітня 2014 року, з позовом до суду банк звернувся 28.11.2014, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до поручителя в межах строку дії поруки, то наявні підстави для обчислення та застосування установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і зазначено таке: «З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку».
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги банку до поручителя не підлягають задоволенню з підстав того, що  кредитор протягом шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу не пред`явив вимоги до поручителя щодо виконання ним зобов`язання. 
Таким чином, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи зі встановлених обставин справи, із врахуванням висновків Верховного Суду по вказаній справі, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у  задоволенні позову.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, на користь ОСОБА_1 з ПАТ «Банк Альянс» підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4019,40 грн. та з оплатою вартості проведення по справі комісійної судово-економічної експертизи в сумі 15 888 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.  367,  374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
                                            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Заочне рішення  Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» (ЄДРПОУ 14360506) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 4 019 (чотири тисячі дев`ятнадцять) грн. 40 коп. та витрати, пов`язані з оплатою вартості проведеної по справі комісійної судово-економічної експертизи в сумі 15 888 (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 5 березня 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: